Elisabeth Hammer

32

Frostrose

Skjebnedøgn

Personer:

Adeline Eide – seriens hovedperson

Vidar Eide – Adelines ektemann

Synnøve Eide – deres datter

Petra – kokke i Foyngården

Ella – kokke i Foyngården

Olga Eide – Adelines venninne, ansatt i Adelines veveri

Stefan Eide – Olgas ektemann, Vidars yngre bror

Eirik Eide – deres sønn

Maivor Eide – Vidars yngre søster

Fru Eide – Vidars mor

Laura – Adelines tidligere husbestyrerinne på sjøboden, mor til Isak

Isak – Lauras sønn, Adelines halvbror

Theobald Meyer – Adelines filleonkel, Lauras ektemann

Dora – Adelines halvsøster, ansatt i Adelines veveri

Norma – ansatt i Adelines veveri

Tova – ansatt i Adelines veveri

Tulla – ansatt i Adelines veveri

Dokka – ansatt i Adelines veveri

Maurits – Dokkas ektemann

Hansine – ansatt i Adelines veveri, datter av grosserer Ludvigsen

Torbjørn – ansatt i Adelines veveri, Hansines ektemann

Jakob Botnedal – ansatt i Adelines veveri

Grosserer Ludvigsen – rik og mektig grosserer, Adelines venn og Vidars arbeidsgiver

Margareth Disen – Adelines farmor

Madame Strømme – tidligere bestyrerinne på anstalten der Adeline vokste opp

Slik sluttet forrige bok:

Hun slo armene rundt seg og satte opp farten, men innså i det samme at det var akkurat det hun hadde gjort i sanndrømmen. Hun måtte gjøre noe annet, avvike fra drømmen, men det var for sent. Løpende skritt nærmet seg bakfra, og Adeline slapp pusten tungt ut. Dette kom til å skje. Det var ingenting hun kunne gjøre for å hindre det.

– Adeline Meyer! sa en krass og hard stemme som Adeline kjente så altfor godt.

Hun snudde seg rundt og så madame Strømme stå foran henne med en pistol pekende mot seg.

Synet av madame slo nesten pusten ut av Adeline. Hun hadde ikke ventet å se henne igjen, hun hadde trodd at alt var over. Men nå lyste hatet ut av de velkjente, kalde øynene, akkurat som det hadde gjort på anstalten. Alle de gamle minnene, frykten og fortvilelsen skyllet over Adeline, og hun klarte ikke å bevege seg.

– Du har ødelagt alt for meg, sa madame harmdirrende. – Nå skal du få betale!

Madame trakk av.

Adeline så det gnistre til i pistolmunningen i samme øyeblikk som et kraftig smell ljomet mellom husveggene.

Kapittel 1

Tønsberg, begynnelsen av oktober 1882

For Adeline var det som om tiden sto stille. Dette øyeblikket hadde hun sett for seg utallige ganger, både i drømmer og i våken tilstand, og hun visste hva som skulle skje. Madame ropte på henne, med pistolen i hånden, og så trakk hun av.

Kanskje det var fordi Adeline var forberedt at hun rakk å reagere. Allerede før hun så glimtet av lys i munningen på pistolen og lyden fra skuddet gjallet mellom veggene, kastet hun seg til siden. Kulen traff, hun kjente at den sneiet hodet og etterlot en sviende smerte. Men hun levde fortsatt. Madame hadde bommet. Likevel var ikke faren over. Da hun bykset unna, tråkket hun ned i et hull i veien og mistet balansen. Hun rakk ikke å ta seg for da hun falt, og bakhodet smalt hardt i bakken. Det gnistret til bak øyelokkene, og en skarp smerte spredte seg fra bakhodet, grep om tinningene og klemte til som en tang.

Adeline stønnet av smerte. Hun visste at hun måtte komme seg opp og vekk fra madame, men kroppen lystret ikke. Mørket kom flytende og tettet seg om henne. Fortvilet forsøkte hun å holde øynene åpne og kjempe seg opp fra bakken, men det nyttet ikke. Det siste hun så før alt ble svart, var at madame Strømme kom gående mot henne med pistolen hevet.

*

Et skarpt smell hadde fått Dora til å løpe bort til vinduet og kikke ut. Hva i all verden var det for en lyd? Hun kikket ut i mørket, men så ingen på brygga. Hadde det vært et våpen som ble avfyrt? Da Dora var liten og bodde i Åsgårdstrand, ble det jaktet i skogen bak huset, så hun hadde hørt skudd flere ganger før, og jo mer hun tenkte på det, desto mer overbevist var hun om at det var et skudd hun hadde hørt. Tankene gikk til Adeline, som akkurat var gått, og det rislet kaldt nedover ryggen. Var søsteren i fare?

Dora løp fra leiligheten og ut på brygga. Hun regnet med at Adeline hadde gått mot tollboden, så hun valgte den veien, hun også. Dora hadde ikke tatt mer enn et par skritt før hun hørte et nytt smell. Denne gangen var hun ikke i tvil. Det var skudd. Hvem i all verden var det som skjøt her nede på brygga?

Hun stormet rundt hjørnet ved tollboden og løp rett inn i en person som kom i motsatt retning. Dora falt nesten og måtte ta flere skritt til siden for å gjenvinne balansen. Det måtte personen hun traff også. Det var en kvinne, men ansiktet hennes var skjult bak et sjal hun holdt samlet foran munnen. Alt Dora kunne se, var et vilt blikk omkranset av rynker. Den eldre kvinnen måtte ha hørt det samme som henne og flyktet i frykt.

– Unnskyld, sa Dora. – Hvordan går det med Dem?

Kvinnen så ikke på henne i det hele tatt, men fortsatte videre i full fart.

Dora nølte et øyeblikk, men så husket hun søsteren og fortsatte rundt husveggen. Pusten satte seg fast i halsen da hun så at Adeline lå øverst i gaten. Frykten fosset gjennom Dora.

– Adeline! ropte hun og begynte å løpe.

En mann sto bøyd over søsteren og en annen mann satt på bakken litt lenger unna og klemte rundt skulderen sin. Noe mørkt piplet ut mellom fingrene hans, og det gikk et grøss gjennom Dora da hun forsto at det var blod. Han måtte ha blitt truffet av et av skuddene.

Mannen som sto bøyd over Adeline, kikket opp da Dora kom løpende.

Dora kastet seg ned ved siden av Adeline.

– Hun er søsteren min, forklarte hun mens hun holdt blikket festet på Adelines bleke ansikt. – Adeline? sa hun med ru stemme. – Hører du meg?

– Jeg har ikke klart å få kontakt med henne, sa mannen. – Men hun puster.

– Adeline! gjentok Dora og ristet søsteren svakt i skuldrene.

Adeline stønnet lavt og glippet med øynene.

– Adeline! sa Dora enda en gang. – Er du skadet?

– Jeg vet ikke, sa Adeline hest. – Hodet mitt …

Hun skar en grimase og førte hånden opp mot den ene siden av hodet. Først nå la Dora merke til en mørkerød strek av blod som strakte seg fra tinningen og langs siden av søsterens hode.

– La meg få se, sa Dora, og da Adeline senket hånden, gransket Dora såret forsiktig. – Det er ikke dypt. Det ser ut til at kulen bare streifet deg. Kan du sette deg opp?

Adeline forsøkte, men til Doras forferdelse så hun at øynene nærmest rullet rundt i hodet på søsteren.

– Jeg … klarer ikke, hvisket Adeline og la hodet tilbake på fortauet mens hun skar en grimase. – Au! Bakhodet mitt … Jeg slo det da jeg falt, og …

Brått sperret hun opp øynene, og Dora så frykten i dem.

– Madame! utbrøt Adeline redd. – Det var henne! Det skjedde virkelig. Madame skjøt meg, som i sanndrømmen! Husker du? Jeg falt, og jeg kom meg ikke opp, og … Hun skjøt meg, Dora!

Adelines ord kom hulter til bulter, og det tok litt tid før Dora skjønte hva hun sa. Men så demret det for henne. Det var madame Strømme hun selv hadde løpt inn i på brygga, på flukt etter å ha skutt Adeline.

– Jeg trodde det bare var et mareritt? Ikke en sanndrøm?

Adeline svarte ikke, men knep øynene sammen i smerte.

– Jeg møtte henne, fortsatte Dora. – Jeg løp på henne nede på brygga. Hadde jeg visst …

Mannen som sto ved Adelines side da Dora kom, brøt inn.

– Jeg skal varsle politiet, sa han. – Min venn og jeg hørte det første skuddet og løp ut for å se hva som sto på. Da vi rundet hjørnet, skjøt hun etter oss og traff min venn i skulderen.

– Går det bra med ham? spurte Dora og kikket bort på den skadde mannen.

– Kulen gikk tvers igjennom. Han trenger behandling, men han er ikke livstruende skadet. Jeg er mer bekymret for søsteren Deres.

Dora snudde seg mot Adeline igjen. Hun var skremmende blek.

– Vi må få henne til hospitalet, sa Dora.

– Jeg har allerede varslet en ung mann som løp for å hente sykevognen, forklarte mannen. – Den bør være her snart.

– Takk, sa Dora spakt før hun konsentrerte seg om søsteren igjen. – Adeline? fortsatte hun, men fikk ikke svar. Brystet snørte seg sammen. Adeline hadde mistet bevisstheten igjen.

Dora vrengte av seg jakken, surret den sammen og la den ved siden av Adeline. Så flyttet hun litt på henne, slik at hun ble liggende på siden med den uskadde siden av hodet hvilende mot jakken.

Det tok ikke lang tid før de hørte larmen fra sykevognen som kom kjørende i stor fart. Kusken ringte i bjellen, og sjelden hadde Dora vært så glad for å høre den skjærende lyden.

To menn hoppet ut av vognen. De spurte hva som var skjedd, og mens Dora og mannen forklarte det de visste, ble Adeline lagt over på en båre. Straks etter var hun på plass i sykevognen, pakket inn i et ullteppe. Dora fikk lov til å bli med, og hun satt ved siden av båren med Adelines kalde hånd i sin mens de to mennene fra hospitalet tok seg av mannen som var skutt i skulderen. Han fikk også være med sykevognen, men det var ikke plass til kameraten hans.

Da vognen rykket til og begynte å trille, våknet Adeline og jamret lavt. Dora klemte hånden hennes varsomt og fanget blikket hennes da hun åpnet øynene.

– Ikke vær redd, Adeline. Dette skal gå bra, sa hun med en stor klump i halsen. – Vi er på vei til hospitalet, hvor legene skal se nærmere på hodeskaden din. Men du er ganske tykk i skolten og tåler en trøkk, gjør du ikke? la hun til, i et fåfengt forsøk på å spøke.

Adeline smilte svakt.

– Det skal nok mer til for å gjøre ende på meg, hvisket hun.

Da vognen kjørte over et ujevnt parti i veien, ga hun fra seg et forpint sukk før hun svimte av igjen.

Det var heldigvis kort vei til hospitalet, og Adeline ble tatt hånd om med en gang de kom frem. En doktor og en sykepleierske sto klare og fulgte båren inn. Mannen som var skutt, ble også tatt hånd om, og Dora ble stående tafatt igjen ved siden av sykevognen, usikker på hvor hun skulle gjøre av seg. Til slutt gikk hun inn, hun også, og fant veien til venteværelset. Der ble hun gående rundt i sirkler helt til en sykepleierske dukket opp.

– Min søster ble akkurat lagt inn. Hva skjer med henne? spurte Dora. – Kan jeg få være ved hennes side?

– Hun blir undersøkt av en doktor, forklarte sykepleiersken vennlig. – Hvis De setter Dem ned og venter, skal De få snakke med ham så snart han er ferdig.

Sykepleiersken la en beroligende hånd på Doras rygg og førte henne bort til en av trebenkene som sto langs veggene. Hun dumpet ned på den mens pleiersken gikk og satte seg bak skranken i motsatt ende av rommet.

Dora prøvde å finne noe å oppholde tankene med mens hun ventet. Bortsett fra sykepleiersken, var hun helt alene på venteværelset. På veggen bak henne hang det et maleri av hospitalet. Dora stirret opp på det, men det tok ikke lang tid før bygningen forsvant og alt hun så for seg var Adelines livløse skikkelse.

Dora reiste seg urolig og begynte å vandre rundt i lokalet. I tankene gjenopplevde hun alt som var skjedd fra hun hørte det første skuddet og frem til hun forsto at Adeline var skadet. Takk og lov at de to mennene hadde avbrutt madame! Dora hadde fått navnene deres, og hun skulle sørge for at de ble takket skikkelig når alt dette var over. Brått kom hun på at Vidar ikke visste hva som hadde hendt. Hun henvendte seg til sykepleiersken som satt på vakt.

– Vet De om dette kommer til å ta lang tid? spurte hun. – Jeg skulle gjerne ha varslet min søsters ektemann om at hun er her.

– Ja, gjør det, De, svarte sykepleiersken. – Med tanke på Deres søsters skade, vil nok dette ta litt tid.

Dora kjente en stor klump vokse i magen. Det lød ikke bra, men hun forsøkte å beholde håpet da hun løp opp til villaen for å varsle Vidar.

Hun banket på og gikk inn med det samme.

– Vidar? ropte hun og satte kurs mot pianosalongen, der hun møtte Rabalder. Hun klappet ham åndsfraværende på hodet mens hun kikket etter Vidar. Han måtte ha hørt henne rope, for han kom hastende ut fra kontoret.

– Er det du som kommer, Dora? spurte han med en bekymret rynke i pannen. – Hvor er Adeline? Jeg trodde hun var sammen med deg?

– Det var hun, men … Jeg kommer med dårlige nyheter, Vidar, svarte hun idet tårene begynte å trille. Hun hikstet mens hun fortalte ham hva som var skjedd.

Vidar lyttet med en stadig dypere fure mellom øyenbrynene. Da Dora var ferdig, sank hun sammen, men Vidar la armene rundt henne og holdt henne oppreist.

– Adeline er sterk. Hun klarer dette, trøstet han, men hun hørte at han var svært bekymret.

– Ja, du har rett. Adeline har opplevd verre ting før, sa hun og frigjorde seg. Det var ikke riktig at Vidar skulle bli nødt til å trøste henne når han selv var ute av seg.. – Vi må dra til hospitalet med en gang, sa Dora. – I tilfelle hun våkner og spør etter oss.

Det gikk fortere å løpe ned til hospitalet enn å kalle på en vogn, og så snart Vidar hadde fortalt tjenestepikene hvor de var på vei, dro de. Da de var fremme, fikk Dora en illevarslende følelse av at hun aldri burde ha forlatt Adeline. Hva om søsteren hadde dødd mens hun var borte?

Med hjertet i halsen stormet Dora inn på venteværelset. Der var alt som det hadde vært for litt siden. Sykepleiersken satt og leste i papirer, slik hun hadde gjort da Dora dro. Da hun gløttet opp og fikk øye på Dora og Vidar, viste hun ingen reaksjon som tydet på at de hadde dårlige nyheter i vente.

Vidar gikk rett bort til henne.

– Mitt navn er Vidar Eide, sa han. – Min hustru, Adeline Eide, ble innlagt tidligere i kveld, fortsatte han. – Er det noe nytt om hennes helsetilstand?

Stemmen dirret svakt mot slutten av setningen, og øynene hans ble blanke.

– Det er dessverre ingen nyheter ennå, herr Eide, svarte pleiersken. – Doktoren vil komme ut og gi dere beskjed så snart det er mulig.

Dora var lettet da hun forsto at ingenting hadde hendt mens hun var borte. Hun kikket bort på Vidar. Han vandret frem og tilbake over gulvet med et fraværende uttrykk i ansiktet. Vissheten om at han var her sammen med henne, at hun ikke var alene, gjorde at Dora ikke var like anspent lenger, og hun satte seg ned.

Vidar vandret fortsatt rundt da sykepleiersken som hadde fulgt Adelines båre inn på hospitalet, kom ut til dem på venteværelset.

– Jeg søker Adeline Eides pårørende, sa sykepleiersken og så fra Dora til Vidar. – Er det dere?

– Jeg er hennes mann, sa Vidar. – Og dette er hennes søster.

– Da kan dere bli med meg, sa pleiersken.