Clive Cussler

Opprørerne

Et Isaac Bell-eventyr

Oversatt av Ola Bjønness Karlsen

Medvirkende

ARGENTINA

OTTO DREISSEN Tysk industrimann

HEINZ KOHL Dreissens tjener/livvakt

MATIAS GUZMAN Argentinsk utenriksminister

CALIFORNIA

ISAAC BELL Sjefsetterforsker i Van Dorn etterforskningsbyrå

MARION BELL Isaac Bells kone

RENNY HART Van Dorn-etterforsker

J. WILLIAM DENSMORE Senator i California

MAJOR COURTNEY TALBOT (PENSJONERT FRA U.S. ARMY) Tidligere soldat som nå er blitt eventyrer

ELIZABETH DENSMORE Senator Densmores niese

JEFFERSON «KENO» WILSON San Diegos politimester

PANAMA

GEORGE WASHINGTON GOETHALS Direktør for kanalmyndighetene i Panama

SAM WESTBROOK Kanalbestyrer

JACK SCULLY Verksmester for kanalen

JEREMIAH TOWNSEND Arkivar

RINALDO MORALES Court Talbots sjåfør

RAUL MORALES Rinaldos bror

FELIX RAMIREZ Eieren av Central Hotel

ERNST LEIBINGER-HOLTE Sveitsisk forretningsmann

BENEDICT «TATS» MACALISTER Hotellgjest

GUILLERMO ACOSTA Argentinsk sivilingeniør

WHITTIER OG JULIET WEBB Hotellgjester

JORGE NUÑEZ Panamansk guide

ETTERFORSKER ORTEGA Politimann i Panama by

RUTH BUSCHMAN Sykepleier

PROLOG

Milwaukee i Wisconsin
14. oktober 1912

Han var temmelig sikker på at de hadde gitt ham pistolen i New York, i tillegg til noen penger, trodde han. Det var derfor han hadde kunnet forfølge byttet gjennom åtte delstater, og ofte bodd på de samme hotellene og tatt det samme toget. Men enda viktigere var det at de hadde hjulpet ham med å høre spøkelset nok en gang. Og spøkelset hadde gitt ham den samme ordren han hadde gitt elleve år tidligere, men den gangen hadde ikke John hatt styrke til å gjøre noe med den. I dag var det noe helt annet.

John Flammang Schrank tilbrakte mesteparten av ettermiddagen på en bar tvers overfor Gilpatrick Hotel, der han visste at målet kom til å spise middag før han kjørte til Milwaukee Auditorium for å holde en tale for å fremme sitt skjendige foretak. Som tidligere bareier bøttet den bayerskfødte Schrank nedpå seks seidler øl, men følte seg ikke annet enn avslappet da menneskemengden utenfor hotellet vokste i håp om å få et glimt av helten.

Forræderen, tenkte han grettent, mens vekten av pistolen lå tungt i jakkelommen. Forræder og morder.

Han betalte bartenderen og gikk over gaten. Klokken begynte å nærme seg åtte, og det kom lys ut av hotellvinduene. Det var et kaldt drag i luften, så folk gikk med lange jakker og hadde luen trukket langt ned over pannen. Schrank var en korpulent mann med en rund mage, men et vennlig nok ansikt der en dissende dobbelthake tok oppmerksomheten. Han hadde få problemer med å trenge seg gjennom den muntre menneskemengden.

Han lurte på hvordan de kunne være så fulle av beundring. Kjente de ikke sannheten?

Den sannheten hadde gått opp for ham like etter at målet hadde inntatt embetet. Det var den første gangen spøkelset dukket opp i en drøm, en livaktig drøm han aldri hadde klart å få ut av hodet. Og nå, med hjelp av de nye velgjørerne, hadde drømmen vendt tilbake, bortsett fra at denne gang hadde målet hatt på seg en prestekappe, men det spilte ingen rolle. Schrank gjenkjente tronraneren med en gang.

Schrank så seg om. Folk var oppspilte ved tanken på å få se denne mannen. Spøkelset hadde sagt at helten hadde myrdet ham ved å plassere den polske anarkisten Leon Czolgosz på verdensutstillingen Pan-American Expo i Buffalo. De to skuddene han hadde skutt i magen på ham, hadde vært nok til å gjøre mannen til spøkelset i drømmene til John Schrank.

Schrank kjente igjen et ansikt i menneskemengden. Det var den hyggelige fyren, han som hørte på ham. Den andre, den fåmælte mannen som forlangte og lokket og fornedret, var ikke ved hans side slik han hadde vært så mange ganger før når han hadde prøvd å gjennomføre snikmordet. Det var tegnet på at det skulle skje i kveld. Han gikk lenger frem i menneskemengden, lot seg ikke affisere av de sure blikkene til folk som hadde ventet en stund på de ettertraktede plassene.

Han kjente på det harde gummiskjeftet til .38-kaliber Colt-revolveren i frakkelommen. Han var nesten i fremste rekke av mennesker. Hotelldøren var bare noen skritt unna, og kabrioleten, med det lange panseret og de mykt krummede stigbrettene, sto og ventet i veikanten.

«Jeg kan ikke fatte at jeg skal få se helten fra San Juan,» sa en kvinne litt stakkåndet til mannen.

«Jeg har hørt at han ikke liker å bli kalt Teddy, men foretrekker TR,» sa en annen stemme i menneskemengden.

Schrank fiklet med pistolen. Han kunne ikke la ham få en tredje presidentperiode. Ingen president hadde hatt det. George Washington hadde avslått, da han var redd for at presidentembetet skulle bli et monarki som det Amerika hadde kjempet for å befri seg fra. John Schrank anså seg som en patriot, som en av de soldatene som var klare til å rykke ut på kort varsel under borgerkrigen, som kjempet mot tyranniet til en mann som ville bli konge.

Menneskemengden brøt med ett ut i en øredøvende jubel. Teddy Roosevelt kom ned de få trinnene utenfor Gilpatrick og vinket til dem som hadde ventet på å se ham, misunnelige på de ni tusen som ventet på å høre talen i auditoriet ikke så langt unna. Roosevelt ga dem et bredt smil, øynene bak briller uten innfatning lyste av fryd. Hvalrossbarten krummet seg.

Han steg opp på stigtrinnet på bilen og satte seg i baksetet ved siden av stenografen, Elbert Martin. Midt imot dem på setet som vendte bakover, satt en annen medhjelper, Harry Cochems. Menneskemengden fortsatte å juble og fikk luften til å dirre av applaus. TR ga Harry et megetsigende smil og reiste seg igjen, med flosshatten i hånden, for å vinke til folket enda en gang. De elsket ham for den gesten, og han elsket dem for deres lojalitet og støtte.

John Flammang Schrank grep muligheten og lurte seg et skritt nærmere målet. Uten å fortrekke en mine, uten noen form for nag i det hele tatt siden han ikke hatet den tidligere presidenten, men han måtte hindre ham i å ta tilbake Det ovale kontor, hevet han pistolen og tok sikte på Roosevelts hode, bare noen meter unna.

Han trykket på avtrekkeren akkurat idet en eller annen bak ham kom borti armen hans. Det smalt, et eneste tordenbrak som fikk menneskemengden til å forstumme. Lukten av brent krutt gjorde luften bitter.

Teddy Roosevelt vaklet bare så vidt, kneet sviktet, før han rettet seg nok en gang, med hatten fortsatt hevet. Elbert Martin var den første som reagerte. Han hadde spilt collegefootball og hadde lynraske reflekser. Han kastet seg ut av bilen og smelte inn i Schrank før han rakk å skyte igjen. Begge mennene falt ned på fortauet, og Martin brukte den overlegne størrelsen til å presse Schrank ned i bakken mens han slo hendene om snikmorderens håndledd. A.O. Girard, en livvakt fra Van Dorn etterforskningsbyrå og tidligere medlem av TRs Rough Riders, ilte til og fikk tak i pistolen mens to betjenter fra Milwaukees politikorps kastet seg inn i klyngen.

Harry Cochems spratt på beina og spurte: «Ble De truffet, Mr. President?»

«Han traff meg, Harry,» svarte Roosevelt.

«Milde himmel.»

Menneskemengden ropte på blod. Rop som «drep ham» og «heng ham» runget.

TR vinket med hatten og brølte: «Ikke rør ham. Få ham hit. Jeg vil se ham.» Mobben kunne knapt tro at helten var uskadd, og de jublet høyt. «Alt i orden med meg, alt i orden med meg.»

Politimennene trakk Schrank på beina.

«Bring ham til meg,» forlangte Roosevelt, og attentatmannen ble slept bort til siden av den ventende bilen.

Roosevelt betraktet mannens ansikt, satte hendene på hodet hans og prøvde å huske om han hadde sett denne dystre skikkelsen før noen gang. Det var ikke et snev av gjenkjennelse. «Hvorfor gjorde De det der?»

Schrank bare så på ham, strammet kjevene uten å si et ord.

«Æh, det er ikke noe vits,» sa Roosevelt, og det hørtes på stemmen at han begynte å få vondt. «Betjenter, ta hånd om ham, og sørg for at han ikke blir utsatt for vold.»

Han satte seg i bilen igjen idet Schrank ble geleidet inn på hotellet, og tilskuerne buet.

Bilen svingte ut fra veikanten. Så snart han var ute av syne for tilhengerne, kneppet Roosevelt opp ytterfrakken og dressjakken. Det fine hvite linet i skjorten var farget mørkerød over hele den høyre siden. Medhjelperne stirret, med hakeslipp, på mengden av blod.

«Sjåfør,» ropte Harry Cochems. «Få oss til nærmeste sykehus.»

«Glem det. Bare fortsett til auditoriet,» kontret Roosevelt og tok imot et rent lommetørkle av Elbert til å presse mot såret. Roosevelt holdt en hånd over munnen og hostet. Han viste assistentene den hvite håndflaten. «Hvis skuddet hadde truffet lungene, hadde jeg hostet blod. Det kommer til å gå helt bra.»

Han fisket to gjenstander opp av innerlommen på jakken. Den ene var den femti sider lange talen han hadde tenkt å holde, pent brettet i to. Kula hadde revet et ujevnt hull i bunken med ark. Den andre gjenstanden var brilleetuiet som var av stål og trukket med skinn. Det var også gjennomhullet. Kula hadde mistet så mye av bevegelsesenergien at da den traff Roosevelt i brystkassen, punkterte den bare huden og ble sittende fast mot ribbeina.

«Mine damer og herrer, jeg vet ikke om dere er klar over at jeg er blitt skutt, men det skal mer enn én kule til for å drepe en Bull Moose.»

1

Buenos Aires
Vinteren 1913

En enorm armada av godsbåter lå langs den trafikkerte kaia i byen, tett i tett med baug mot akterstavn som en konvoi i krigstid. Over dem sto de massive kornsiloene, trebygninger i flere etasjer med bevegelige trakter som det dundret kaskader av gyllen hvete ned i lasterommene fra. Lenger nede på kaia ble kjøleskip lastet med store stykker av kjøtt av krøtter fra pampasen, med kurs for hjem og restauranter over store deler av Europa. Andre skip ble losset for gods fra Europa og Nord-Amerika, for det meste fabrikkproduserte ting som de ikke kunne lage i Argentina.

Otto Dreissen hadde ikke vært i BA, som nesten alle kalte den argentinske hovedstaden, på et halvt år, og det virket som havna var blitt enda mer hektisk enn før. Bukserbåter sto klare til å slepe ut et lastet skip i det øyeblikket lasterommene var fylt opp og et annet ventende skip kunne overta plassen. Bryggesjauere og stuere svermet som en hær av maur, lempet bunter av hjemmeprodusert ull opp landganger eller svingte tønner med vegetabilsk olje i lastenett opp til skipene der ventende karer sto klare til å stue lasten under dekk.

Dampskipet passerte det som må ha vært halvannen kilometer med travle kaier før det kom frem til passasjerterminalen og endelig kunne blåse velkomstsignalet med hornet. Det var bare en håndfull til å ta imot passasjerene på kaia. I likhet med så mange skip som kom til Sør-Amerika, fraktet Hamburg Süd-Amerika-linjens ærverdige São Paulo i all hovedsak immigranter som håpet på å finne et bedre liv langt fra de strenge sosiale begrensningene i hjemlandet. Her i Argentina var det for det meste spanjoler eller italienere, mens Brasil i nord alltid hadde vært mer populært blant portugiserne.

Dreissen hadde ikke vært med på hele den transatlantiske overfarten. Han hadde vanligvis base i Panama og hadde nettopp avsluttet noen forretninger i Brasil. Nå hadde han gått om bord på skipet da det lastet kull ved Belém på sørbredden av Amazonas. Det hadde vært en kort reise for ham og hans kombinerte tjener og livvakt, Heinz Kohl.

Kohl sto et skritt bak Dreissen øverst på landgangen, og bak ham igjen ventet en bærer med en stor amerikakoffert med monogram på en håndtralle. Nede på kaia ventet en gul Rolls-Royce Silver Ghost, som en vennlig gest fra Plaza Hotel. Det var en nydelig sommerdag, så skinnkalesjen på luksusbilen var nede. Sjåføren sto ved bilen, i grå livré og skyggeluen under armen, og han sto så ubevegelig som en soldat i givakt.

Landgangen var snart festet på plass, og skipets førstestyrmann var til stede for å ønske førsteklassepassasjerene god tur videre. Immigrantene på dekksplass ville bli sluppet ut via en lavere dekksluke, men først etter at de mer velstående passasjerene hadde gått fra borde.

«Godt å ha Dem om bord, Herr Dreissen,» sa den blonde offiseren. Gulltressene på den hvite tropeuniformen glitret som smykker.

«Jeg har ikke vært om bord på São Paulo siden rett etter århundreskiftet. Dere gjør ære på henne. Hun er et prakteksemplar.»

«Regjeringen er enig med Dem, Herr Dreissen. De har gått med på å kjøpe henne av rederiet.»

«Da er jeg glad jeg fikk med meg en siste tur med den gamle damen. Adjø.»

Dreissen var den første som gikk ned landgangen, og hadde funnet seg til rette i Rollsen da Kohl og bæreren festet kofferten på bagasjestativet over støtfangeren bak. Det var en kort tur til Plaza Hotel i Calle Florida, men siden mange av gatene var blitt gravd opp for å bygge Sør-Amerikas første tunnelbane, tok den mye lengre tid enn ellers. De måtte ta en omvei via Plaza San Martín og ankomme det ni etasjer høye hotellet fra siden.

Hotelldirektøren ventet ved inngangen og ønsket Dreissen velkommen med et hjertelig smil og et håndtrykk. I likhet med så mange i BA, ville Plaza Hotel og personalet at alle europeiske gjester skulle føle seg hjemme. Argentinerne ønsket å kopiere den gamle verden mer enn den amerikanske modellen, og det var et tilsiktet stikk til naboene lenger nord. Fiendskapet mot De forente stater gikk helt tilbake til grunnleggingen av nasjonen og innføringen av Monroe-doktrinen noen år senere.

«Velkommen tilbake, Herr Dreissen. Jeg har den faste suiten stående klar til Dem.»

Dreissen svarte på flytende spansk: «De ser ut til å gjøre det bra, Raoul.»

Hotelleieren gned seg på den tiltagende vommen med et flir. «Det er gode tider for Argentina, så hvorfor skulle ikke jeg vokse sammen med resten av landet?»

En gjest med Otto Dreissens status behøvde ikke å bry seg om formaliteter med innsjekking. Hotelldirektøren hadde nøkkelen til suiten i lommen, og pikkoloer svermet allerede over hotellets limousin for å hente kofferten. Kohl betraktet opptrinnet og saumfor de folksomme fortauene for å se etter mulige trusler.

«Tør jeg spørre hva der er som bringer Dem til BA denne gang, Herr Dreissen?» spurte Raoul.

«De verdammt britene fikk konsesjon til å levere tunnelbanevogner til de første linjene som blir bygd, men vi vil bygge vogner og lokomotiver til den linjen selskapet til Lacroze planlegger. Jeg har et møte med ledelsen om to dager.»

Argentineren hevet øyenbrynene. «Engelskmennene har så godt som monopol på alt som har med jernbaner å gjøre her i landet. Lykke til med det.»

De tok heisen opp til øverste etasje, og Raoul åpnet den tunge døren til suiten. Vinduene hadde utsikt over de folksomme gatene, men den ble overskygget av røyk som strømmet fra en dampgravemaskin som tygde opp gaten for å anlegge den nye tunnelbanen. Dreissen la merke til champagneflasken som sto i en vinkjøler av sølv, og en flaske Napoléon konjakk på et brett sammen med et krystallglass.

«Er det noe mer De ønsker, Herr Dreissen?» spurte hotelldirektøren mens Kohl og bæreren manøvrerte den store kofferten inn i suiten. Kohl begynte straks å pakke ut tingene til herren.

Dreissen sprettet korken av flasken med Pol Roger og skjenket noe av den skummende vinen i et høyt champagneglass. «De kan like gjerne sende opp en sånn flaske til. Gamle São Paulo er ikke akkurat kjent for vinkjelleren.»

«Selvsagt.» Dermed gikk hotelleieren og bæreren, med raust med tips av Kohl for innsatsen.

Dreissen spiste middag på suiten og sprettet den andre champagneflasken da den ventede gjesten banket på døren, og Kohl åpnet den. Den argentinske utenriksministeren hadde på seg svart dress, men ikke hatt. Han het Matias Guzman. I motsetning til den kraftige Dreissen var Guzman tynn som en strek, med børstebart og pianofingre. I likhet med Dreissen hadde han et formidabelt hode og var en strateg av rang. Når de en gang iblant spilte et parti sjakk, var begge mennene utslitte etterpå.

Dreissen reiste seg fra bordet og gikk bort for å trykke den gamle vennens hånd. Guzman la en hånd på tyskerens skulder som et ekstra tegn på hengivenhet. «Det er hyggelig å se deg igjen, Otto. Det er altfor lenge siden sist du var i de amerikanske kontinentenes svar på Paris.»

«Når man jobber for familien min, drar man dit de gir en beskjed om å dra.»

De satte seg, og Dreissen skjenket champagne.

«Skal jeg tolke det dithen at du feirer den nylige suksessen?» spurte Guzman og hevet glasset til en skål med Dreissen.

«Suksessen?»

«Det kom et rykte fra Manaus om at du skaffet deg en lukrativ kontrakt på hele Don Antônio Oliveiras gummihøst i år og til neste år.»

«Det stemmer. Essenwerks’ nye bilfabrikk kan være selvforsynt med dekk.»

«Det var også et rykte om at den franske representanten fra Michelin hadde innsidegrep om de kontraktene, og at han ble funnet død, drivende i Amazonas. Temmelig heldig for deg.»

Dreissen sa, uten å fortrekke en mine: «Jeg har det med å skape mitt eget hell.»

Utsagnet, og alt det kunne innebære, ble hengende i luften i flere sekunder. Guzman sa til slutt: «Hvorfor er du i BA? Telegrammet var temmelig kryptisk. Og hvorfor skal vi møtes her under falske foregivende og ikke på kontoret mitt?»

«Er det noen som vet at du er her?»

«Selvfølgelig er det det. Elskerinnen min og jeg har spist middag her på hotellet. Hun er nedenunder og furter på rommet siden jeg har gått fra henne.» Guzman så et snev av bekymring i vertens ansikt. «Dette er Latin-Amerika. Fredag kveld er holdt av til kjæresten, før man drar til landstedet for å tilbringe helgen sammen med kona og ungene. Det vet du jo.»

«Det gjør jeg, men jeg ser helst at ingen kan koble oss to til det samme hotellet sammen.»

«Du bekymrer deg for mye.» Guzman satte fra seg glasset og sa: «Fortell meg hvorfor det er så viktig med alt dette hemmelighetskremmeriet.»

Dreissen enset ikke henstillingen. «Jeg la merke til at det er mye mer trafikk i havna nå enn det var sist jeg var der.»

Guzman lente seg tilbake, han hadde tidlig skjønt at denne samtalen kom til å bli like utmattende som de maratonlange sjakkpartiene. «Det stemmer. Eksporten økte med over tre prosent det siste året. Vi opplever et rekordhøyt antall immigranter som kommer fra Europa for å prøve å skaffe seg et bedre liv her.»

«Og hva med importen?» Dreissen visste svært godt at den var et ømtålig tema.

«Den har også økt,» sa Guzman litt stramt.

«Og utenlandsinvesteringer? Jeg ser at tunnelbanen etter planen skal åpnes i år. Den ble bygd for engelske penger, ikke sant?»

«Det vet du at den ble. Og for å svare på spørsmålet: Vi får inn masser av utenlandsk kapital.»

«Men gjør dere egentlig det?» spurte Dreissen med et øyenbryn hevet over et lysegrått øye. «Jernbaneutbyggingen har gått drastisk ned fordi alle de lønnsomme linjene allerede er anlagt. Så nå er dere nødt til å tilby veldig sjenerøse betingelser for å lokke investorer til å legge spor i de mer avsides innlandsstrøkene. De beste landområdene er allerede lagt under plogen og gjort om til dyrket mark. Det er imidlertid få europeiske investorer som er interessert i å begynne med industriproduksjon her i landet. Dere har ikke naturlige forekomster av kull eller petroleum, så det er ikke lønnsomt å åpne en energikrevende fabrikk.»

Ministeren strammet leppene. «Og poenget er?»

«Poenget er at investorene deres har gjort Argentina til akkurat det de trenger: et marked for sine dyre industrifremstilte varer mens de samtidig har skaffet seg en leverandør av storfekjøtt, småfekjøtt og andre jordbruksprodukter av høy kvalitet til en lav pris. Dere har sant nok klart å løsrive dere fra Spania, men dette landet er fremdeles en koloni som er fullstendig avhengig av Europa.»

Det gikk en lang stund mens de to mennene stirret hverandre i senk. Guzman var den første som slo blikket bort. «Jeg tror ikke jeg ville ha beskrevet vår situasjon i slike ordelag.»

«Ubehagelig, men i all hovedsak sant. Og nå er det ikke mulig å unngå den ubehagelige sannheten, og ethvert håp dere har om å lokke industriproduksjon hit, kommer til å råtne på rot.»

Guzman nikket, visste at han hadde tapt åpningen av sjakkpartiet. «Kanalen.»

«Anslaget er at den vil bli åpnet i august neste år.»

«Og da vil de ha lyktes med å utestenge Sør-Amerika fra internasjonal handel på samme måte som Afrika var blitt forbigått ved byggingen av Suezkanalen. Det var du som påpekte det for meg, Otto.»

«Jeg husker den samtalen. Bortsett fra Sør-Afrika er det så lite investering der at kontinentet vil være kolonisert og fattig i generasjoner. Suezkanalen er grunnen til at familien min ikke har en representant i Afrika slik vi har i Amerika, Argentina og i Orienten.»

«Og du er sikker på at det samme kommer til å skje her?»

«Vi har snakket om det før,» minnet Dreissen ham på. «De nyoppdagede oljefeltene rundt Maracaibo i Venezuela kan vise seg å være lønnsomme, og det gir dem noe som landene i nord vil ha, men når det gjelder resten av Sør-Amerika, vil økonomiene krympe betraktelig uten investering utenfra. Dere kommer til å havne i en knipe det blir umulig å komme seg ut av.»

Guzman forbannet amerikanerne i ordelag som ikke var til å misforstå, og reiste seg brått, åpenbart opprørt, for han visste at verten hadde rett. Kanalen kom til å isolere Sør-Amerika som om hele kontinentet sluttet å eksistere. Han foldet hendene bak ryggen og gikk frem og tilbake i suiten et øyeblikk. Dreissen så tydelig hvor høyt Guzman elsket landet sitt, og utenriksministeren kunne jobben godt nok til å skjønne hvilken uunngåelig tabbe det kom til å bli. Han likte at Guzmans glød var så lett å nøre opp under. Slike menn var enklere å få has på. Han lot ministeren gå to runder over gulvteppet før han kastet en uventet redningsline til ham.

Han tente en sigarillo og sa henslengt: «Det kan hende det kan gjøres noe for å forsinke fullføringen av kanalen og skaffe deg den tiden du trenger for å skaffe den kapitalen som skal til for å legge et grunnlag for industri.»

Det glimtet i Guzmans øyne, og han smatt tilbake til bordet. «Hva er det du sier? Ikke hold meg på pinebenken nå, gamle venn.»

«På nåværende tidspunkt, la meg bare si at det er gjort visse teknologiske nyvinninger som gjør at en interessert part kan forsinke det amerikanske anleggsarbeidet betraktelig, og da mener jeg år og ikke bare noen måneder.»

«Kan du virkelig gjøre det?»

«Ikke jeg, men en gruppe menn, erfarne og målrettede menn. De kan utsette åpningen av kanalen lenge nok til at dere kan styrke Argentinas økonomi og sikre en fremtid for folket, som er mye lysere enn ellers.»

«Hvor raskt kan dette skje?» spurte Guzman, som visste at jo raskere det fant sted, desto bedre. Byggingen av kanalen hadde vært en kilde til bekymring for flere mulige investorer han for tiden gjorde kur til.

«Det kan ta noen måneder å legge grunnlaget for operasjonen,» vedgikk Dreissen. «Sikkerheten er ikke spesielt god, men det er vanskelig å komme til. Kanalselskapet er som en nasjon i seg selv.»

Guzman tok seg tid til å skjenke påfyll i glasset og roe nervene. Tanken på at alt kanskje ikke var tapt, hadde ført til at fantasien og ambisjonene løp løpsk. Han tok seg sammen, visste at Dreissen hadde lagt ut en felle med en løper eller et tårn mens dronningen lurte et eller annet sted på brettet, klar til å slå til.

Han sa: «Jeg skjønner hvorfor du vil holde dette uoffisielt inntil videre. Jeg skjønner også hvorfor du kommer til meg med dette og ikke brasilianerne. De er ikke i stand til å gi dere noe særlig som kompensasjon. Jeg må spørre hva du vil ha av meg til gjengjeld?»

«Rullende materiell på Lacroze-linjen. Jeg vil at Essenwerks skal bygge vognene og lokomotivene og få eksklusive kontrakter på all ekstra utbygging av linjer under gatene i Buenos Aires.»

«Avtale,» sa Guzman raskt og begynte å komme seg på beina, forbløffet over at det skulle koste så lite.

«Resten,» sa Dreissen og fikk Guzman til å stivne, halvveis stående mens smilet på leppene sluknet, «vil bli avgjort av utsendinger fra våre respektive nasjoners diplomatiske korps.»

«Er dette noe deres regjering stiller seg bak?»

«Det er noe vi har gjort dem oppmerksomme på. Selskaper som Essenwerks og Krupp er så store at vi må fortelle der Kaiser og ministerne om noen av de tingene vi driver med. Det er slik de kan håndtere økonomien så effektivt som mulig. Det er et partnerskap mellom industrien og staten. Jeg tror det heter synergi. Det som er best for Essenwerks, må også være best for der Vaterland, og omvendt.»

«Skjønner.» Guzmans tidligere glede hadde kjølnet. Kontrakten på utbyggingen av tunnelbanen dekket Dreissens utgifter til operasjonen. Den tyske regjeringen ville ha mye mer for å gi dette landet en fremtid utover en bakevje av et jordbruksland. «Har du noen anelse om hva der Kaiser vil ha for å hjelpe oss?»

«Det er ikke så ille som du tror, Matias. Nå skal jeg fortelle deg noe som er i dypeste fortrolighet, for det kan du ha nytte av ved forhandlingsbordet. Da jeg foreslo dette for styresmaktene, likte der Kaiser tanken på å stikke kjepper i hjulene for amerikanernes fremgang. Han liker ikke deres raske stigning på verdensscenen siden de beseiret Spania og tok Cuba og Filippinene. Han vil gjerne se at de steg litt langsommere. Han har prøvd og mislyktes med å blande seg inn i deres indre affærer en gang før og liker muligheten til å prøve igjen. Myndighetene våre kommer utvilsomt til å ville ha mye av dere, men de vil også at dette skal skje slik at de lykkes med forhandlingene.»

Guzman skjønte at han nettopp hadde fått en gavepakke. «Takk for at du fortalte meg det.»

«Jeg kan også fortelle at de har så stor tro på denne planen at de planter en agent i Panama for å overvåke fremgangen vår.»

«Du ser ikke ut til å være særlig fornøyd med det.»

«Det er vel prisen for å samarbeide med styresmaktene, antar jeg. De skjønner ikke motivene til en kapitalist. Jeg lever av å selge maskiner – tog, biler, luftfartøyer. Jo flere kunder jeg klarer å holde på, desto bedre går fabrikkene mine. Synergi.» Han tok et trekk av den slanke sigaren og blåste en velduftende røyksky opp i taket. «Hvis jeg kan gi deg et godt råd … Med den ekstra tiden denne operasjonen skaffer deg, anbefaler jeg at dere slår dere sammen med venezuelanerne og sikrer dere kontrakter på oljen deres. Hvis dere har det drivstoffet dere trenger til en industriell økonomi når kanalen omsider blir åpnet, spiller ikke den lenger noen rolle. Argentina kommer til å bli en ankomsthavn for handel med hvert eneste siviliserte land her i verden.»

2

San Diego, California
April 1914

Da Coronado-fergen nærmet seg halvveis over San Diego Bay, snudde Isaac Bell seg for å se tilbake på den blomstrende byen. Silhuetten av byen var fremdeles beskjeden, bare noen få bygninger på flere etasjer, men han visste hvilken skjebne som ventet byen – sant å si hele Vestkysten – som skulle oppleve veldige omveltninger. Los Angeles, denne byen, og til og med hans elskede San Francisco, som fortsatt var under gjenoppbygging etter jordskjelvet og den påfølgende brannen åtte år i forveien, skulle i de kommende årene oppleve vekst man aldri hadde sett maken til.

Det var ikke så vanskelig å tro, funderte han, at det grunnleggende vesenet ved hele landet kom til å forandre seg på grunn av det som skjedde i Mellom-Amerika.

Han så seg over den andre skulderen på de to krigsskipene som lå ankret opp like ved en tørrdokk. Marinen hadde allerede begynt å tenke på en ny base langs kysten av California, og disse to stridsvognene, og flere andre, utforsket alle de store havnene. Den store panserkrysseren USS Maryland var over hundre og femti meter lang og hadde det typiske lyse skroget og de kakifargede skipssidene som kjennetegnet Teddy Roosevelts Great White Fleet. De fire skorsteinene var rette som ovnsrør, mens skroget og kanontårnene var fulle av kanoner. Sammen med henne var det en mindre destroyer, USS Whipple. Omkring begge skipene rodde menn lange, smale barkasser for å legge ut torpedonett som hang ned fra hundrevis av vøler av kork og dinglet under kjølen på krigsskipene.

Det var ikke av frykt for at utenlandske ubåter lurte i disse farvannene, men en ganske grundig test på at det ikke var noen hindringer i bunnen som kunne skape åpninger i skipenes beskyttende barriere.

Litt senere var hjuldamperen fremme ved havna i Coronado. Pilarene oste av nybredd tjære. Passasjerene gikk av båten før en hest og vogn lastet med silofôr ble leid ned av fergen. Et par vogner som var sendt av hotellet, ventet for å ta med seg de passasjerene som også var gjester til reisemålet. Passasjerene som var på vei til en dagstur i Tent City, et familievennlig strøk der underholdningsattraksjoner og restauranter hadde blomstret opp de seneste årene, betalte det det kostet å ta trikken, eller gikk til fots.

Fra fergeterminalen i 1st Street var det strake veien ned Orange Avenue til Bells reisemål. Hotel del Coronado, lokalt og hengivent omtalt som The Del, kunne minne om enhver bruds drøm om hvordan en bryllupskake bør være, med vegger av hvit fondant og rød glasur på taket. Hotellet hadde det tidløse preget til et europeisk slott, men var mye lysere på grunn av de pussige tårnene og en uendelighet av gavler og kvister og at det sto og kneiste muntert på sand og ikke surmulende på en eller annen tåkete hede.

Bell kunne ikke la være å smile da han så hotellet i Queen Anne-stil for første gang. Han beklaget at han ikke kunne dele dette øyeblikket med kona, Marion, som elsket alt som var pussig.

Til høyre, langs Silver Strand, den strimen av land som knyttet Coronado til fastlandet, fikk Bell øye på Tent City, der det var utallige telt, mange med muntre striper. Fornøyelsesområdet hadde også permanente bygninger – badehus, restauranter og pensjonater. En elektrisk trikk på et smalt spor gikk gjennom hovedgaten, med lystig kimende bjeller for å få fotgjengere ut av veien.

Bell la også merke til et båthus som var bygd på påler over Glorietta Bay. Det så ut som en miniatyrversjon av selve hotellet. Kusken merket seg at han var interessert i den hvite og røde bygningen. Han sa: «Arkitekten fikk snekkerne til å øve seg på Queen Anne-stil ved å bygge båthuset før han slapp dem løs på selve hotellet.»

«Det fungerte fint,» bemerket Bell. Han så tilbake på det store hotellanlegget. «For en praktfull prestasjon.»

En armé av uniformerte pikkoloer dukket opp da vognen kom frem til inngangen, og snart ble Bell og et par som sjekket inn samtidig som ham, geleidet inn på hotellet. Lobbyen hadde et mørkt trepanel som fikk den til å virke intim tross den enorme størrelsen og det høye nisjetaket. Innsjekkingen var til venstre, mens det til høyre var en stor trapp som snodde seg rundt en heis. Summingen av samtaler var konstant der gjester pratet med hverandre eller fikk hjelp av conciergen til å planlegge neste dags aktiviteter.

Mens de rommene som hadde utsikt over den indre borggården, med den jungelaktige landskapsarkitekturen, var ansett som de mest attraktive, hadde Bell bedt om å få et rom på utsiden slik at han kunne sitte på verandaen og betrakte havet som var i evig forvandling. I dag ville det ikke bli mye tid til den slags. Da var det noe helt annet i morgen. Marion skulle komme og være sammen ham i to herlige uker på The Del, en ferie de skulle ha tatt for lengst.

En pikkolo fulgte Isaac opp til værelset. Han snakket om hotellets fasiliteter, inkludert saltvannsbassenget og at alle hotellets mange gjestebaderom hadde både varmt og kaldt saltvann og ferskvann, og at The Del var landets største elektrifiserte bygg da det var nytt. Han fortalte også at de hadde det aller første utendørs juletreet som hadde elektrisk belysning.

Etter å ha tipset mannen og fulgt ham til døren, trakk Bell en ren skjorte opp av skinnkofferten, et håndkle fra stabelen i lintøyskapet og toalettmappen. Han gikk ned gangen til et av badene, gikk forbi en høy og mørk mann som Bell snart oppdaget hadde gått fra et rot på fellesbadet. Han så seg tilbake og så at mannen gikk inn på et rom, vurderte å konfrontere ham med dette bruddet på etikette, men fant ut at det ikke var bryet verdt.

Bell kledde av seg på overkroppen og vasket seg i servanten med varmt ferskvann, og så gikk han over til varmt saltvann for å såpe seg inn og barbere seg. Det fikk huden til å kjennes stram ut. Han så seg i speilet et kort øyeblikk. Han var ennå ikke trettifem, men så mye yngre ut i ansiktet, med fine trekk, blå øyne og en manke av blondt som han nå for tiden gredde bakover. Han gned en klatt hårkrem inn i håret og glattet det ut. Han trimmet også barten med saksen i toalettmappen. Han så på Cartier Santos-armbåndsuret som var en gave fra Marion. Hun hadde kjøpt det til ham i England etter at de nesten hadde tatt den skjebnesvangre turen om bord på Titanic. Han tok på seg den rene skjorten.

En høy skikkelse i brun dress ventet utenfor værelset da han gikk nedover gangen igjen. Da han så Bell, tok mannen av seg den flate stråhatten og holdt den i hånden. Han hadde et smalt, ivrig ansikt, men det mistenksomme blikket til alle Van Dorn-etterforskere.

«Beklager, Mr. Bell, jeg var i båthuset da pikkoloen fortalte meg at De var her.»

«Ikke tenk på det, Renny. Stig på.» Bell låste opp døren og holdt den oppe for den yngre mannen. «Hvordan ser det ut?»

Bell knyttet slipset, uten å trenge noe speil, mens mannen han hadde sendt i forveien fra byråets filial i Los Angeles, Renny Hart, avga rapport.

«Hotellet har vært samarbeidsvillige og latt meg snakke med de gjestene som har bestilt rom etter at senator Densmore avtalte dette møtet med Courtney Talbot. De er i orden.» Bell åpnet munnen for å stille et spørsmål, men den yngre mannen holdt opp en finger. «For å være på den sikre siden har jeg også sett an gjester som bestilte rom en uke før Densmores toppmøte.»

Bell nikket. Han hadde ikke ventet seg noe mindre av de som jobbet for Joseph Van Dorn, den legendariske grunnleggeren av byrået som bar navnet hans.

Han tok på seg skulderhylsteret til en Colt 1911 .45-kaliber pistol med et eget futteral til to reservemagasiner. En løkke festet nederste del av hylsteret til beltet slik at det satt diskré inntil kroppen uansett hvordan han beveget seg. Den kremgule linjakken han trakk på seg, var skreddersydd så konturen av våpenet ble ytterligere dekket til. Uten skulderhylsteret så dressen ut til å være dårlig tilpasset, men med det på seg var det bare den mest skarpøyde betrakteren som så at Bell var bevæpnet.

«Hvor er senatoren nå?» spurte Bell.

«Han er på fisketur, i en leid båt fra marinaen. Det var derfor jeg var i båthuset. Jeg ventet på at han skulle komme tilbake.»

«Og majoren?»

«Talbot sjekket inn omtrent en time før Dem. Han er på rommet.»

«Greit. Dette møtet burde bli en ren rutinegjennomgang. Talbot vet ikke at jeg er her, men det spiller neppe noen rolle. Jeg vil at du skal ta alt dette som et treningsoppdrag. Van Dorn-detektiver blir ofte engasjert som livvakter og ekstra sikkerhet. Tilsynsføreren din sier at du ikke har noe særlig erfaring i noen av delene, så hold deg årvåken, men diskré.»

«De kan stole på meg, Mr. Bell.»