R.L. STINE

Grøsserne

Mareritt på leiren

Oversatt av Jørn Roeim

1

Jeg stirret ut gjennom det støvete vinduet på leirbussen der den humpet bortover den smale, svingete veien. Jeg kunne se lave, røde åser i det fjerne, under en høy, skyfri himmel.

Knudrete, nesten hvite trær sto som gjerdestolper langs veien. Vi var langt ute i villmarken. Vi hadde ikke sett et hus eller en bondegård på nesten en time.

Bussetene var laget av hard, blå plast. Hver gang bussen traff en dump, hoppet vi høyt på setet. Alle lo og ropte. Sjåføren kjeftet på oss hele tiden og skrek at vi skulle dempe oss.

I bussen var det tjueto unger som skulle på leir. Jeg satt midt i baksetet, så jeg kunne telle alle sammen.

Det var atten gutter og bare fire jenter. Jeg regnet med at alle guttene skulle til Camp Månenatt, dit jeg skulle. Jentene skulle til en jenteleir i nærheten.

Jentene satt sammen helt foran i bussen og snakket lavt med hverandre. Nå og da tittet de raskt bakover for å ta et overblikk over guttene.

Guttene var mye mer høyrøstet enn jentene og fortalte vitser, lo, lagde rare lyder og ropte til hverandre. Det var en lang busstur, men vi hadde det kjempegøy.

Gutten ved siden av meg het Mike. Han satt ved vinduet. Mike hadde kort, stritt svart hår og klødde seg stadig i hodet. Han var kledd i en posete brun shorts og grønn singlet.

Vi hadde sittet sammen hele turen, men Mike sa ikke stort. Jeg regnet med at han var sjenert, eller kanskje veldig nervøs. Han fortalte meg at dette var første gang han var på leir.

Det var første gang for meg også. Og jeg må innrømme at etter hvert som jeg kom lenger og lenger hjemmefra, begynte jeg å savne mamma og pappa bitte lite grann.

Jeg er tolv, men jeg har aldri vært hjemmefra på ordentlig før. Og selv om det var morsomt med den lange bussturen, følte jeg meg litt trist. Jeg tror Mike hadde det på samme måte.

Han trykket ansiktet mot vinduet og stirret ut på de bølgende, røde åsene i det fjerne.

«Går det greit, Mike?» spurte jeg.

«Ja da, Billy,» svarte han fort uten å snu seg.

Jeg tenkte ganske mye på mamma og pappa. De hadde virket så alvorlige på busstasjonen. Jeg tror de også var litt nervøse for å sende meg av sted på leir for første gang.

«Vi skal skrive hver dag,» sa pappa.

«Gjør det beste ut av det,» sa mamma og klemte meg hardere enn vanlig.

For en merkelig ting å si. Hvorfor sa hun ikke: «Ha det koselig»? Hvorfor sa hun: «Gjør det beste ut av det»?

Som du sikkert skjønner, har jeg ganske lett for å bekymre meg.

De eneste guttene jeg hadde snakket med foreløpig, var de som satt på setet foran oss. Den ene het Colin. Han hadde langt, brunt hår som rakk helt ned på skjortekragen, og sånne solbriller som er akkurat som speil, så en ikke kunne se øynene hans. Han virket litt tøff og hadde et rødt pannebånd som han knyttet opp og igjen hele tiden.

Ved siden av ham, ut mot midtgangen, satt det en stor, høyrøstet kar som het Jay. Jay snakket mye om sport og skrøt hele tiden av hvor flink han var i idrett. Han likte å vise frem de kraftige, muskuløse armene sine, særlig når en av jentene snudde seg for å studere oss.

Jay ertet Colin en god del og småsloss med ham. For eksempel tok han hodegrep på ham og rev av ham pannebåndet og sånn. Du skjønner. Han måtte liksom småkødde hele tiden.

Jay hadde uryddig, krøllete rødt hår, som så ut som det aldri hadde vært gredd. Han hadde store, blå øyne. På hele turen fortalte han kvalme vitser og ropte ting til jentene.

«Hei – hva heter du?» ropte Jay til en lyshåret jente som satt helt foran ved vinduet.

En lang stund lot hun som hun ikke hørte ham. Men den fjerde gangen Jay ropte, snudde hun seg. De grønne øynene lynte. «Dawn,» svarte hun. Så pekte hun på den rødhårede jenta ved siden av seg og sa: «Og dette er venninnen min, Dori.»

«Jøss, for et sammentreff! Jeg heter også Dawn!» fleipet Jay.

Mange av guttene lo, men Dawn trakk ikke på smilebåndet. «Hyggelig å treffe deg, Dawn,» ropte hun til Jay. Så snudde hun seg igjen.

Bussen traff et hull i veien, og vi hoppet høyt alle sammen.

«Hei, se, Billy,» sa Mike plutselig og pekte ut av vinduet.

Mike hadde ikke sagt noe på en lang stund. Jeg bøyde meg mot vinduet og prøvde å se hva han pekte på.

«Jeg tror jeg så en præriekatt,» sa han og nistirret.

«Hæ? Er det sant?» Jeg så en klynge med lave, hvite trær og en masse taggete, røde klipper. Men jeg kunne ikke se noen præriekatter.

«Den gikk bak de steinene,» sa Mike og pekte. Så snudde han seg mot meg. «Har du sett noen byer eller noe sånt?»

Jeg ristet på hodet. «Bare ørken.»

«Men skulle ikke leiren være like ved en by?» Mike så bekymret ut.

«Jeg tror ikke det,» svarte jeg. «Faren min sa at Camp Månenatt er på den andre siden av ørkenen, langt inni skogen.»

Mike tenkte over saken et øyeblikk og rynket pannen. «Men hva hvis vi har lyst til å ringe hjem eller noe sånt?» spurte han.

«De har sikkert dekning i leiren,» sa jeg.

Jeg kikket opp og fikk se at Jay kastet noe oppover midtgangen til jentene som satt helt foran. Det så ut som en grønn ball. Det traff Dawn i bakhodet og ble sittende fast i det blonde håret hennes.

«Hei!» ropte Dawn rasende. Hun dro den grønne, klissete ballen ut av håret. «Hva er dette for noe?» Hun snudde seg og stirret på Jay.

Jay lo. «Jeg vet ikke. Det var noen som hadde klistret det under setet!» ropte han.

Dawn så olmt på ham og kastet den grønne ballen tilbake, men bommet på Jay. Ballen traff bakvinduet med et høyt plopp og ble sittende fast.

Alle lo. Dawn og venninnen Dori skar grimaser til Jay.

Colin fingret med det røde pannebåndet. Jay gled ned i setet og satte knærne mot seteryggen foran seg.

Et par seter foran meg satt det to flirende gutter som sang en sang vi alle kunne, men med en ganske grov tekst i stedet for den riktige.

Et par andre stemte i.

Plutselig, uten forvarsel, bråbremset bussen. Det skrek fra dekkene idet den skled på stive hjul bortover veien og stoppet.

Alle skrek høyt av forskrekkelse. Jeg for fremover og kjørte brystet inn i seteryggen foran meg.

«Au!» Det gjorde vondt.

Jeg satte meg opp på setet igjen og var fortsatt ganske skjelven. I det samme reiste bussjåføren seg og snudde seg mot oss.

«Åhh!» Bussen gjenlød av høye gisp da vi fikk se ansiktet til sjåføren.

Han hadde et enormt, lyserødt hode. Øverst var det en manke med knallblått hår som sto rett opp. Ørene var lange og spisse. De digre, røde øyeeplene sto ut fra de mørke øyehulene og svaiet opp og ned foran den lange nesa. Ut av den gapende munnen stakk det spisse, hvite hoggtenner, og det rant grønt, ekkelt spytt fra den tykke, svarte overleppen.

Mens vi satt der og stirret, helt lamslåtte, kastet sjåføren det uhyggelige hodet bakover og utstøtte et dyrisk brøl.