Niklas Turner Olovzon

Isfjell

Oversatt av Harald Kjærheim

Niklas Turner Olovzon

Isfjell

Oversatt av Harald Kjærheim

Til Lou.

Hvor enn du har vært,

hvor enn du skal.

PROLOG

Alene og omgitt av mørke. Ikke en lysstrime på himmelen, ikke engang stjerner. Og nå hadde det begynt å regne. Bare lette dråper, men et sted bortenfor utmattelsen og alkoholens bedøvende virkning fryktet han at det snart ville øke i styrke.

Øksa i hånda virket stadig tyngre og pusten mer anstrengt da han sleit seg oppover. Trærne vokste spredt her, men han måtte likevel trå så forsiktig han kunne siden lyskjeglen fra hodelykta bare lyste opp skogsterrenget noen meter framover og kvister når som helst kunne stikke inn over stien.

Noe flakset plutselig opp like ved, og han ble redd. Så hørte han kråkas kra-kra da den fjernet seg.

Vinden frisknet på da han nådde toppen, og med den økte trommingen av regnet mot jakkestoffet. Han økte også takten på sine egne skritt. Trosset redselen, smerten, trøttheten.

Hvor er du? Vær så snill, vis deg …

Tettere mellom trærne, han lot hodet og lyskjeglen pendle fra høyre til venstre. Lyste over snar og mose for å trå rett med de ustø beina. Knudrete stammer og stygge stubber ble til surrealistiske vesener. Fingre som strakte seg ut mot ham, ansikter uten konturer.

Var det noe der som levde og pustet? Som ventet på ham?

«Hold opp», mumlet han for seg selv, fikk igjen pusten og tvang beina til å fortsette.

Mosen måtte vike for noe våtere, den ene støvelen surklet, ble sugd fast, og han var nære på å miste den.

En annen lyd. En kvist som knakk? Han sto urørlig mellom to av de forvridde stammene og prøvde å lytte gjennom pulsdunkingen i ørene og dråpenes trommelom mot jakka.

Nå satte regnet i gang for alvor, og han svor en lang remse. Tok noen vaklende steg til da bakken plutselig forsvant, og idet han falt, forsto han at han hadde tråkket ned i det som hadde vært en bekk, men som nå bare var et gjørmete far.

Øksa for ut av hånda, traff noe med en metallisk klang og landet med et plask et sted i det blaute. Han lå i søla, famlet i panikk bortover bakken, strakte ut hånda og kom borti noe hardt og kaldt straks før lyset fra hodelykta fant den glinsende grå overflaten av en stor stein. Ikke noe annet.

En svak lyd, en knirking. Han rykket til der han lå på ryggen, slapp pusten skjelvende ut. Han var ferdig, visste ikke engang om han orket å reise seg. Lukket øynene og kjente det kalde regnet mot ansiktet, tenkte at han ville ligge her til det ble lyst. Til denne forbannede natta var over.

En knurring. Han åpnet øynene, kom seg møysommelig opp i knestående.

I det bedragerske mørket mellom de hvite bjørkestammene syntes han å ane en skikkelse som stirret rett på ham.

DEL 1:

DE HJEMVENDTE

Time takes a cigarette,

puts it in your mouth.

DAVID BOWIE

Tassby, Dalarna
Lars-Inge

I skumringen ble de falurøde husene i Tassby grå. Det var slutten av oktober og kvelden var kjølig, Ziggy gikk rolig i båndet, og grusen lød annerledes under føttene til Lars-Inge Erkers. Som om knasingen ikke kom fra ham, som om han ikke var der.

De hadde skippet den vanlige ruta langs strandpromenaden ved vika og gikk i stedet opp mot snuplassen med postkassene og maistangen. Selve midtpunktet i bygda.

Ziggy snuste i den høstvisne hekken til Sören og Liss-Kulla, løftet beinet og markerte revir. Lars-Inge kikket mellom de glisne, sprikende kvistene. Gjettet på at Liss-Kulla var på kjøkkenet. Kanskje hun tittet på ham nettopp i dette øyeblikket, men han kunne ikke se silhuetten hennes gjennom sprossevinduene. Kanskje sto hun et par meter innenfor og så ham uten at hun selv syntes. Han snudde seg bort og fulgte etter Ziggy.

Bygda lå stille, alt så ut som vanlig, men noe føltes galt. Maistangen var riktignok majestetisk mot den mørknende himmelen, og Lars-Inge stirret på bygdas egne bumerker – stjerne, korslagte piler og to hjerter – på øvre del av stangen. Løvet hadde selvsagt visnet for lenge siden, men kvistene beholdt formen. Midtsommer var årets høydepunkt, og synet av stangen pleide å få ham i godt humør. Ziggy dro i kobbelet og ville videre, men Lars-Inge saktnet skrittene. Plaget seg selv.

I rundt tjue år hadde han hatt ansvar for dekorasjonene og at alle de som samlet seg her på midtsommeraften, bidro med kvister og løv til symbolene vokste fram. Men i våres var han blitt byttet ut.

Antakelig hadde Lars-Inge fått beholde ansvaret såpass lenge bare fordi Anki hadde forlatt ham åtte år tidligere. Men for et års tid siden føltes det som om bygdas kollektive sympati var gått over i en stigende irritasjon. Lars-Inge forsto det.

«Vi må forynge oss», hadde Liss-Kulla sagt. «Det er jo så mange utenfra nå for tiden, og de trenger litt mer … show.»

«Å pynte er jo egentlig kvinnfolkarbeid», mente Sören med et like usikkert som unnskyldende smil: «Vi er jo ikke pur unge lenger, og jeg kommer til å trekke meg som ansvarlig for å reise maistangen.»

Lars-Inge, eller Lassa som enkelte i bygda hadde kalt ham helt siden han som barn hadde vært den ukronede kongen av brettaking i Lassabacken, hadde nikket og latt som om han var enig.

Liss-Kullas og Sörens vakre og manisk blide svigerdatter hadde overtatt dekoreringen, og hun hadde gått i leksandsfolkedrakt (selv om hun kom fra Stockholm). Lars-Inge ble gårsdagens nyheter. Rester.

Så hadde sønnen Micke overtatt oppgaven etter pappa Sören og holdt tale da stangen var reist. Talen var både inspirerende og humoristisk, om åpenhet og alles likeverd, og alle hadde applaudert høyt. Ja, alle unntatt Mickes lillebror Andreas, selvsagt. Lars-Inge hadde møtt Andreas’ blikk der de begge sto i utkanten av folkemengden, og de hadde nesten umerkelig nikket til hverandre. Andreas var likesom ham utenfor og antakelig like misunnelig som Lars-Inge.

En bildekavalkade av alle bygdebarna Lars-Inge hadde lært opp i å dekorere, passerte revy. Blide og søte, ofte i miniversjoner av folkedrakter. Han hadde hatt det morsomst med barna, vært mest seg selv. Det siste minnet var av nettopp Andreas som, med mellomrom mellom tennene, lespet noe som hørtes ut som tangen, og Lars-Inge som korrigerte nei, det heter gress, det som vokser på land, før han skjønte at det var stangen gutten mente. Hadde Andreas vært fem–seks år da?

Lars-Inges tankerekke ble brutt av stemmer et stykke unna. Og av skritt. Rytmisk marsjering. En flokk mennesker kom gående fra Hjulåkersvägen. De var mange, og Lars-Inge rykket til, ville instinktivt komme seg bort derfra før de nådde snuplassen. Men han ble stående, visste ikke om han skulle kikke bort på dem eller late som om han var opptatt med noe annet.

Han valgte postkassa. Åpnet det mørkegrønne plastlokket med teipremsen han hadde skåret over på midten med lommekniv for å fjerne navnet til Anki, som sto ved siden av hans. Postkassa var selvsagt tom – han hadde tømt den tidligere på dagen. Og nå var flokken framme.

De var virkelig mange, sikkert tjue stykker, i neongrønne refleksvester med teksten MISSING PEOPLE i svart skrift.

Lars-Inge kjente seg presset, stemmene skar gjennom stillheten, og han oppfattet straks at det var minst et par personer fra området han kjente igjen.

«Lassa!» Den høye mannsstemmen tilhørte John, en mann på hans egen alder og oppvokst i nabobygda Fornarvet, men som nå bodde inne i Leksand. «Vi skal opp i skogen. Og leite. En forsvunnet bærplukker.» John hørtes andpusten ut, snakket i korthogde setninger mellom åndedragene. «Bli med. Vi har vest du kan låne.»

En kvinne med vakkert, sølvgrått hår, en slags oransje ledervest og ryggsekk nikket bifallende. Men Lars-Inge ristet på hodet.

«Må … skal hjem.» Han begynte å bevege seg i retning mot vika, tilbake den veien han var kommet, tilbake til huset. «Jeg har …» Han prøvde å komme på en unnskyldning. «Hunden må ha mat.»

Bak ham ble det mumlet noe han ikke oppfattet, og han satte opp farta. Kvalte et truende hosteanfall som ville ha tvunget ham til å stoppe og fått dem til å lure enda mer.

Han kom seg over den asfalterte Siljansnäsvägen, der det ikke var en bil å se, og nedover grusbakken mot vannet. Skumringen hadde det travelt over Siljan og Byrviken, det grå lyset svant i takt med skrittene hans. Vinden hadde tatt seg opp, og det mørke vannet beveget seg urolig bortenfor brygga med båtplassene, som om det hutret.

De skulle opp i skogen … Du burde ha blitt med.

Lars-Inge frøs, og han følte seg plutselig iakttatt. Som om noen (eller noe?) nettopp hadde brukt badestigen på brygga, steget opp fra det mørke …

Han stanset og kikket enda en gang mot båtplassene.

Hold opp!

Beina var som spagetti da han gikk over det visne gresset. Tok inn på den opptråkkede stien langs vika som Tassby og nabobygda Fornarvet kalte «strandpromenaden», og som de holdt ved like i fellesskap. Han gikk denne strekningen hver dag, men nå var de mange buskene og alt krattet skremmende i halvmørket. Som om lange, magre hender med gebrekkelige fingre strakte seg mot ham. Som om noe kunne ligge på lur hvor som helst.

Han oppfattet den svake lyden av skritt som nærmet seg bakfra, og snudde seg rundt, men stien var tom. Han innså at det var pulsen som bruste i ørene.

Ziggy kikket opp for å se hva matfar egentlig drev med.

«Vi er straks hjemme, gutt. Ja, du skal få et varmt pledd rundt deg.»

Mellom brygga med båtplassene og huset til Lars-Inge var det et par hundre meter, og han hadde ingen naboer på den strekningen. Bortenfor hjemmet var det ytterligere hundre meter med busker og krokete bjørker langs strandlinja, helt bort til kåken til demente Inga. Som oftest likte Lars-Inge den avsides beliggenheten, men akkurat nå …

De var endelig nådd fram til stakittgjerdet rundt eiendommen hans, som grenset til strandpromenaden og med bølgene bare noen få meter borte – en helt eventyrlig beliggenhet, hadde folk sagt gjennom årene, og i dag ville man neimen ikke fått bygge så nær vannet.

Lars-Inge bannet over at han ikke hadde tent utelyset på terrassen på baksiden. Den triste hagen lå fargeløs i halvmørket, og i et glimt syntes han at noen hadde satt seg i epletreet.

Han ristet på hodet, åpnet den rustne jernporten på skrikende hengsler og slapp løs Ziggy. Bikkja ruste øyeblikkelig gjennom hagen. Som alltid bort til jordbærbedet, med tuer av ugress og jordklumper til tross for Lars-Inges forsøk på å holde det pent.

«Ziggy, nei …», mumlet Lars-Inge samtidig som han oppfattet et lysglimt i siden av synsfeltet. Han vendte blikket mot vika. Myste over den knappe kilometeren med urolig, mørkt vann.

Huset. På den andre siden. Den veldige, røde bygningen som var i ferd med å forfalle, og som han hadde sett hver dag siden barndommen, men der ingen hadde bodd på over tretti år. Med årene hadde han sluttet å legge merke til det, som om huset var noe som bare lå der. Det var nærmest en herregård, dramatisk beliggende i ensom majestet på jordet ned mot vannet, omringet av skog så langt øyet rakk. Den lot til å trekke seg fryktsomt bort fra huset i et perfekt kvadrat.

Nå lyste det i noen av rommene.

Noe iskaldt la seg over Lars-Inges allerede frosne kropp, det strømmet over panna, fikk håret i ansiktet til å reise seg og huden til å stramme seg. Som om han hadde bitt i noe surt.

Han reiv opp porten og skyndte seg etter Ziggy over den gulnende plenen. Ziggy snuste rundt det gamle jordbærbedet til han oppdaget hvor Lars-Inge var på vei, skjøt foran ham opp trappa og logret urolig utenfor terrassedøra, som sto på gløtt. Lars-Inge angret på at han hadde gått ut denne veien og dermed ikke låst verken her på baksiden mot vika eller ytterdøra foran, som vendte mot Siljansnäsvägen.

«Sånn ja, ta det rolig nå», sa han, like mye til seg selv som til Ziggy.

Før han lukket terrassedøra bak dem, kikket han ut over vika enda en gang, håpet det bare var innbilning, men …

Lampene var virkelig tent i huset. Noen hadde tatt det i besittelse.

Tassby, Dalarna
Liss-Kulla

De skrikende grønne vestene toget oppover Lassabacken med lomme- og hodelykter som ble tent her og der for å lyse opp mot kveldsmørket i skogen. Og like før hadde Lars-Inge møtt dem, sett ut til å ha blitt redd og trasket hjemover.

Liss-Kulla gikk bort fra vinduet, men stoppet opp ved den andre kjøkkenbenken og pirket atspredt på frukten i det store keramikkfatet. Irritasjonen vokste stadig over at den premiepadda Birgitta, som hadde giftet seg rikt og nå var en slags boss for Missing People i Dalarna, ikke hadde kontaktet henne om leteaksjonen. Hun visste at Liss-Kulla ville ha stilt opp, men ville vel ikke ha konkurranse der hun tronet først i rekka.

«Det er om den thailandske bærplukkeren på nyhetene igjen», gryntet Sören fra stua og tv-sofaen. «Han har visst vært borte et par dager nå.» Sören pleide å snakke sånn, kommentere rett ut i lufta det han så. Til alle og ingen.

Liss-Kulla orket ikke å svare, gikk i stedet ut i gangen, plystret de vanlige to svake tonene som var tilstrekkelig for at Majsan skulle komme løpende fra stua. Noe i hukommelsen insisterte på oppmerksomhet. Men hva? Hun var bare femtiåtte, men noe hadde allerede begynt å forsvinne her og der. Ikke slik at hun ble urolig av det, ikke ennå, men mora hennes hadde begynt å bli surrete allerede i syttiårsalderen.

«Næh, du er fortsatt skarp som en nyslipt morakniv», hvisket hun til seg selv og brukte en av farens yndlingssetninger mens hun trakk på seg Gore-Tex-skoene, fleecejakka, vindjakka, ei tynn lue og hanskene. Satte båndet på den fire år gamle labradortispa som sto og peste ved døra. «Går ut med Majsan», sa hun halvhøyt og, uten å vente på svar fra Sören, så gjorde hun det.

Kvelden var kjølig og ruskete, og Majsan begynte straks å dra i kobbelet. Hun og Sören hadde fått seg hund for å få egen mosjon, kanskje også for å ha noe å prate om, men hadde ikke regnet med et så livlig eksemplar av arten.

Liss-Kulla registrerte lyden av dekk som rullet på grusveien, og akkurat idet de kom ut gjennom portalen i hekken som var så velpleid og tett om sommeren, bråbremset en bil foran Majsan. Lyktene blendet Liss-Kulla, truet med å utløse en akutt hodepine, og hun skygget for øynene da bildøra ble åpnet og en mann kikket ut.

«God kveld, Lissie.» Hun kjente igjen stemmen, men fortsatt var føreren bare en mørk skikkelse i det sterke lyset. Og hun avskydde det klengenavnet som enkelte hadde brukt helt siden ungdommen. «Tenkte akkurat å komme innom deg. Har du et minutt?»

Mannen skrudde av motoren og lysene og hoppet ut. Det var Jakob Lilja, lokal politimann – den eneste politimannen i Leksand – til og med gift med en av Liss-Kullas gamle kollegaer fra tiden da hun jobbet i førskolen. Lilja var lav og tett og smilte hele tiden. Ikke akkurat et enfoldig smil, ikke som Sörens, men likevel tåpelig.

En mann til steg ut. Han var høy og yngre, med mørk frakk, og som hun definitivt ikke kjente igjen. Han gjorde ikke mine til å hilse, ble bare stående på passasjersiden av den sølvgrå bilen.

«Du har sikkert hørt at vi har en thai … en savnet mann, en bærplukker, og at vi banker på dørene i bygdene her omkring og hører litt rundt om …» Lilja pratet i vei og smilte som om han snakket om noe festlig. «Ja, om du har sett noe. Fredag kveld eller natt til lørdag eller der omkring?»

Majsan dro i kobbelet, og Liss-Kulla rykket henne irritert tilbake mens hun prøvde å forstå det uspesifikke spørsmålet. Hun kastet et blikk på den høye på den andre siden av bilen, og til tross for halvmørket oppfattet hun at han var kjekk.

«Næh … eller hva mener du jeg skulle ha sett?»

«Noe uvanlig. I bygda eller sånn.»

Kanskje smilet til Lilja likevel var enfoldig, tenkte hun.

«Det var vel fredagspub da», sa hun. «Men nei.»

«Ok, jeg vet jo at du følger med, Lissie.» Han lo brått. «Så om du kommer på noe, må du gjerne høre fra deg.»

Han rotet i jakkelomma og fant fram et slitt visittkort. Som om jeg ikke vet hvordan jeg får tak i deg, tenkte Liss-Kulla og nikket til svar.

«Mistenker dere noe kriminelt?» spurte hun idet hun stakk kortet i vindjakka.

«Altså, det virker som …», begynte Lilja.

«Vi mistenker ikke noe ennå», avbrøt den høye mannens dype stemme før han satte seg inn i bilen.

Fliret til Lilja falmet litt, han trakk på skuldrene og satte seg inn.

«Som sagt, hva som helst, Lissie.» Han lukket døra og spant av gårde så grusen sprutet, og en liten stein traff henne i den jeanskledde skinnleggen.

Liss-Kulla kjente seg litt svimmel da Majsan dro henne videre ned mot vika. En forsvunnet bærplukker i hennes skoger, en leteaksjon som fylte hennes bygd, og politifolk som kjørte rundt på hennes grusveier som om de eide dem.

Ja, Tassby var hennes. På femtiåtte år hadde hun forflyttet seg ganske nøyaktig fire hundre meter. Fra foreldrenes gård ved grensa til nabobygda Fornarvet, hele veien til det nåværende huset – Sörens barndomshjem – nærmest maistangen. Det var vel den geografiske livsreisen hennes generasjon gjorde her omkring. Og hun var leder her i bygda, den som guidet de andre i riktig retning.

De mistenkte altså en eller annen forbrytelse? Hjernen prøvde å få tak i hva dette kunne bety. På nyhetene hadde de snakket om at bærplukkeren for noen dager siden var kommet bort fra følget av thailendere, filippinere og sikkert andre eksotiske nasjonaliteter. Men det var gått enda en dag før arbeidslederen hadde slått alarm. Ingen kunne heller si sikkert om han forsvant ute på arbeid eller fra innkvarteringen, som lå i Siljansnäs.

«Litt seint for bærplukking», mumlet Liss-Kulla for seg selv eller til Majsan på vei nedover bakken mot brygga. «Men tyttebæra er vel greie ennå.»

Nede ved brygga hvinte vinden kaldt, og hun ville snu, men labradoren trakk mot strandpromenaden, og Liss-Kulla ga etter.

På fredag … Noe kvernet rundt i hukommelsen hennes igjen, kanskje det samme som på kjøkkenet i sted, men heller ikke nå greide hun å få tak i det.

Majsan snuste etter Ziggys tiss i buskene, ble som vanlig helt på styr av det, og rykket videre. Liss-Kulla gikk over til å tenke på sønnene sine – den ene vellykket, den andre … Ja, hva skulle man kalle Andreas? Micke var hun aldri bekymret for, men Andreas … Hun lurte på hvordan han hadde det der oppe i Luleå? Om han var ensom? Om han var lei seg? Eller sint?

Hun fikk en innskytelse til å ringe ham, begynte å kjenne etter mobilen i lomma, men ombestemte seg. Han kom ikke til å like en spontan telefon. Faktum var at Andreas ikke likte telefoner fra henne i det hele tatt. Kanskje hun kunne sende en sms?

Vinden fra vika økte, og hun vendte ansiktet bort. Oppdaget at hun sto ved stakittgjerdet til Lars-Inge. Lyset var tent nede, terrassedøra sto på gløtt, og noe beveget seg over plenen mellom trær og busker i hagen, som var sørgelig ustelt etter at Anki hadde forsvunnet.

Majsan oppdaget Ziggy like før Liss-Kulla og ga fra seg et opphisset bjeff. Men Ziggy brydde seg ikke om Majsan, han var fullt opptatt med å snuse videre i det som en gang hadde vært et fint jordbærbed.

Liss-Kulla hadde egentlig aldri likt Anki, men måtte motvillig innrømme at dama hadde hatt grønne fingre. I hennes tid lå det et prydelig nett over jordbærbedet som beskyttelse mot fugler, og hun hadde fått avlinger som hun delte rundhåndet med andre.

Den irriterende fillebikkja hadde begynt å grave i torva, og stemmen til Lars-Inge skar gjennom kvelden og fikk Liss-Kulla til å fare sammen:

«Nei, Ziggy, for helvete!»

Hun dro Majsan hastig med seg tilbake langs stien, ville ikke at Lars-Inge skulle oppdage henne. Kom seg rundt en sving før hun bråstanset.

Hun ante omrisset av et menneske ved et tre noen meter nærmere hagen til Lars-Inge. Hun holdt pusten, kjente hvordan det prikket i hodebunnen.

«Hallo? Lass… Lars-Inge?» Stemmen hennes var langt fra den hun pleide å bruke i kirkekoret.

Intet svar. Selvsagt ikke. Det var nok bare et tre, et mindre et, som sto bortenfor det nærmeste, som var større. Det måtte jo være sånn. Hun prøvde å huske hvordan det så ut i dagslys.

«Kom nå, Majsan!» Hun skrittet ut i mørket og nærmest slepte labradoren etter seg.

Lars-Inge

Nok en gang sto han ved maistangen, nølte ved foten av Lassabacken, som om han ventet at Missing People-folket igjen skulle komme og hindre ham i å gå videre. Geværreima skar allerede i skulderen.

Det var fire dager siden han hadde støtt på dem, og han regnet med at de var dratt videre.

På nyhetene hadde de snakket om at man lette gjennom skogene rundt Byrviken. Og skogene var mange og store, altså visste de nok ikke nøyaktig hvor bærplukkeren hadde forsvunnet.

Ziggy vendte oppmerksomheten nedover Siljansnäsvägen, og Lars-Inge noterte seg hvordan hans nærmeste nabo Inga kjempet seg framoverbøyd mot maistangen og postkassene. Det var lørdag og ingen postombæring, men Inga visste ikke bedre. I demenståka hadde hun sikkert vært i postkassa et par ganger i dag allerede. Inga trodde at folk stjal posten hennes, eller i hvert fall leste brevene hennes, og sånn kunne det jo ikke fortsette. Nå satte hun seg på den lealause benken ved den grove steinsokkelen til maistangen og ventet på en blå PostNord-bil som aldri ville komme.

Han rettet på geværreima, la stangen og Inga bak seg og begynte å gå den bratte grusveien oppover Lassabacken. Like fort som han hadde sust nedover i barndommens vintre – uredd og med det suget i magen som besto av like deler livsbejaelse og dødsangst – like tungt og langsomt gikk det nå oppover. Lars-Inge var bare femtiåtte, men akkurat i dag kjentes kroppen som minst sytti.

Han måtte stoppe og roe ned pusten, og dermed satte den surklende hosten i gang.

«Ikke farlig, Ziggy, må bare …» Hostingen var både våt og tørr, og den ville ikke gi seg.

Ziggy logret med halen, men det var en urolig logring. Den som markerte at han ikke skjønte hva som foregikk, men straks ville gjenoppta den egentlige oppgaven. Ziggy var pointer, en fuglehund med hvit- og brunflekkete pels og leverfarget snute, øynene var lysebrune, nesten gule, og hadde ofte et uttrykk som Lars-Inge oppfattet som forunderlig. Noen ganger anklagende.

Lars-Inge harket og spyttet ut seigt slim før han rettet på børsa og skyggelua og strevde seg videre.

Himmelen skiftet farge hvert minutt fra melkehvit til lys grå, og regnet hang i lufta.

«Vi skulle ikke ha latet oss, gutt. Ikke grodd fast foran hockeyen», mumlet han mellom innpustene og den stadige verkingen i lungene. «Vi burde blåse i …» Han fikk igjen pusten og tvang tankene inn i et annet spor: «Vi rekker ikke å få med oss noe i dag.»

Men han visste egentlig at han måtte opp i skogen selv om han så klart ville se Leksand-kampen på tv. Det var under reklameblokka i den første periodepausen at det var begynt å krible i kroppen, og omtrent samtidig hadde Ziggy markert at han ville ut.

Det positive var at de fleste i bygda så på hockey, og skogen ville sikkert være hans.

De nådde endelig toppen, der grusveien gikk over i en smalere skogsvei mellom furuer og graner, og Lars-Inge stanset igjen. Det var som å puste gjennom et sugerør, og han prøvde å stanse ei ny hostekule. Av en eller annen grunn skammet han seg overfor Ziggy, så han kjøpte tid gjennom å snu seg og late som om han nøt utsikten over Tassby, en utsikt han sikkert hadde sett tusenvis av ganger.

Alle de falurøde husene med hvite hjørnekasser og store tomter som lå oppover lia, tilsynelatende slengt tilfeldig utover, maistangen midt på snuplassen, der bygdefolkets postkasser sto på rad. Flere hus på den flatere marka ned mot landeveien, som førte til Siljansnäs den ene veien og Leksand den andre. Og så vannet i Byrviken med båtplassene, som Sören hadde ansvaret for.

Til venstre rasteplassen og den lange piren, som bygdefolket hadde samlet inn penger til og fått bygd på grunnlag av gamle bilder av en tidligere pir, som hadde ligget der på begynnelsen av 1900-tallet. Enden på piren – med det lille huset som ble kalt Faktoriet – gikk det knapt an å skimte gjennom tåka som hadde lagt seg over Siljan. Og rett før piren lå veifyllinga som markerte grensa mellom den bredere sjøen og den langsmale Byrviken. En enslig bil kjørte over veifyllinga, lyktene glimtet matt i tåka. For en måneds tid siden hadde vannet fortsatt glitret innbydende for badende og tøffende båter, nå var det bare mørkt og kaldt.

Herfra klarte han ikke å skille ut sitt eget hus nede ved stranda. Det hjemmet han, med unntak av noen år, hadde bodd i helt siden han ble født. Han ble grepet av en plutselig hjemlengsel. Han burde snu, gi blaffen i skogen som lokket bak ham og den antakelig resultatløse fuglejakta. Han hadde ikke skutt noe på lenge.

Så kom han til å tenke på lampene som var tent i huset tvers over vika noen dager tidligere. Han hadde ikke sett dem igjen – kunne det ha vært innbilning? En effekt av hans alltid ukontrollerte fantasi? Han trodde ikke det, men visste heller ikke hva som var verst – hjernespinn eller virkelige spøkelser.

«Men visst er det pent, til og med i dette drittværet», sa han med en stemme som ikke lurte verken ham selv eller Ziggy. «Kom, gutten, så leiter vi opp en pippip.»

De tok av fra skogsveien, og her på den smale stien tårnet furuer og graner seg opp på begge sider. Tåkeslørene drev inn mellom stammene, og Ziggy hadde allerede fått ferten av et spor.

Jeg burde ikke slippe ham … Lars-Inge nølte mens svetten ble kald på ryggen, men så løste han kobbelet.

Han hadde vanskelig for å henge på når pointeren bykset utenfor stien, over mosekledde steiner og krysset mellom bjørker med gulnet løv. Bikkja var ikke pur ung lenger – ni år og fire måneder for å være nøyaktig – men når det var snakk om skog, jakt eller lek, var alle skavanker som blåst bort.

Lars-Inge husket forsommerdagen da han hadde hentet valpen fra oppdretteren i Rättvik. Anki hadde strålt av glede da valpen stavret rundt på gårdsplassen.

«Hva skal han hete?» hadde hun spurt, og han hadde blitt paff. Gått ut fra at Anki ville bestemme, som med det meste i livet deres.

«Ziggy.» Navnet hadde bare plumpet ut av ham, og han hadde ventet seg en hånlatter, men hun hadde bare nikket og satt seg på huk ved det lille livet.

«Ja, kanskje du er en liten Ziggy.»

Seinere hadde Ziggy gjort suksess da maistangen ble reist midtsommers, og Lars-Inge hadde følt seg som den stolte faren han aldri hadde fått sjansen til å bli.

Bare han nå ikke er på vei dit, ikke dit …

Hunden var forsvunnet ut av syne, og Lars-Inge kjempet seg fram mellom gamle graner mens den mørkegrønne regnjakka ga fra seg en gnissende lyd. Geværet hengte seg opp i en stamme, en grein rispet ham over kinnet, og han bannet. Men børsa føltes plutselig trygg mot skulderen, den hedret farens minne. Tross alt faren hadde lært ham fra seks–sjuårsalderen, hadde han aldri blitt ett med skogen. Drøyt femti år seinere kjente han seg fortsatt uvelkommen når han utfordret ulendt terreng. Likevel gjorde han det. Nesten hver dag.

«Ziggy, hvor er du? Ziggy!»

Han oppfattet bare susingen gjennom furukronene og kjente en steil motvilje da skogen åpnet seg mot enga som før hadde vært et jorde – den gangen var det dyrket mark. Tåkeslørene lå over bakken med råtnende, vått løv som hadde blåst ned fra trærne omkring, og i kanten av enga lå låven. Den gamle, grå og skeive som ble kalt Hjorts låve, og som de hadde fortalt spøkelseshistorier om.

Som barn pleide han å leke i denne delen av skogen – med Sören og Lennart og de andre – og Lars-Inge hadde vært reddest av dem alle når de kom til dette stedet. Det lå noe skjebnesvangert over enga og bygningen. Og samtidig … ja, det var som om låven hadde vokst rett opp av bakken. En urgammel organisme, som ei krokete rot som aldri hadde utviklet seg til et tre.

Var det en svak lyd, noe metallisk?

«Latterlig, du har alltid hatt for livlig fantasi», hvisket han til seg selv idet han rykket til av Ziggys bjeff som gikk over i gjøing et sted lenger framme.

Han økte takten, skyndte seg forbi låven og snublet nesten over en kamuflert stubbe. Knakingen i høstsprø kvister som knakk under vekten av ham, ga ekko gjennom skogen. Om det fantes fjærkre av noe slag innenfor den nærmeste kilometeren, hadde han skremt dem bort nå.

Tåka ble tettere, og han myste utover terrenget, prøvde å skille ut bevegelser mellom trærne. Lot blikket følge den svake hellinga nedover, lette, lette, og der – ved det tørre bekkefaret – sto Ziggy. Med reist bust og hale som logret lavt.

«Hva gjør … hva er det, gutten?»

Lars-Inge følte seg plutselig iakttatt. Han så i alle retninger, men ingen viste seg.

Ziggy gjødde igjen og knurret. Tok noen skritt framover mens snuta jobbet febrilsk, og rygget så tilbake. Lars-Inge prøvde å følge blikket til Ziggy – var det rettet mot trærne bortenfor det lille søkket?

Han satte seg på huk, klappet Ziggy på ryggen, prøvde å roe ned den gamle vennen.

Så ble han oppmerksom på en delvis mosegrodd stein ved den tørrlagte bekken. På steinen lå en hånd. En menneskehånd. Snittet ved håndleddet var ujevnt og kjøttfullt, som om den var kappet med et grovt redskap. Blodet fortsatt friskt, knapt nok koagulert.

«Det er ikke mulig …»

Håret reiste seg på kroppen til Lars-Inge, også han ville instinktivt rygge. Hånda var liksom så … levende. Et øyeblikk syntes han at en av fingrene rørte seg i en slags krampetrekning. Han grep hardere rundt børsekolben mens den andre hånda strøk over pelsen til Ziggy gang på gang.

En bevegelse. Over ham. Han rykket til og syntes å ane en skygge mellom trekronene, som en kjempestor fugl som kom inn for landing. Eller løftet seg? Men lydløst, og uten å skape noen friksjon mot greinene. Så ble den slukt av skogen.

Han sveipet hektisk med blikket – mose overalt, en morken stubbe etter et mektig tre og så alle stammene med de gråhvite, bølgende strøkene av tåke mellom. Knurret Ziggy mot hånda, eller det som dvelte mellom stammene?

Lars-Inge ble med ett klar over at han hadde bitt seg i tunga. Smerten pulserte i munnen, og det smakte jern. Ziggy hadde sluttet å gjø og knurre, og busta hadde lagt seg. Nå virket det som om bikkja ville framover igjen, antakelig snuse på hånda, kanskje slikke på den og ta den i kjeften.

«Nei, vi skal ikke røre, gutt. Ikke røre!» Han holdt pointeren tilbake med et fast grep om halsbåndet og merket vagt at Ziggy var oppmerksom på noe bortenfor steinen.

Han hostet og spyttet det jernsmakende slimet på bakken. Festet kobbelet til halsbåndet på Ziggy med skjelvende fingre og tok et første skritt bort, men Ziggy strittet imot, og Lars-Inge skvatt til av bikkjas skarpe bjeff.

Det begynte å tromme mot regnjakka og kapsen, og regnet drev tåka på flukt. Bortenfor bekkefaret, et stykke inne blant de tettstående trærne, kunne Lars-Inge ane en skikkelse. Med mørke klær, bøyd under noen greiner. Det var ikke mulig å skjelne et ansikt.

Synet ble uklart, og han blunket bort tårevæske fra øynene. Prøvde å si til seg selv at alt var innbilning.

Fikk kontroll over musklene og tok noen skritt vekk fra bekkefaret samtidig som han prøvde å lokke med seg Ziggy med koselyder. Men hunden ville ikke røre seg av flekken.

«Ja, men kom, da! Vi skal hjem og spise … nå!» Lars-Inge greide ikke å holde panikken i sjakk, og stemmen var skarp.

Ziggy adlød endelig, og Lars-Inge fikk opp farta, kom seg forbi låven og over den brakke enga. Hjerteslagene og silregnet konkurrerte i intensitet, og skumringen la seg over den skogen han kjente så godt, men likevel overhodet ikke.

Liss-Kulla

Hun så for seg maistangen som et kors Jesus hang på. Jo, enkelte av naboene i Tassby var barbarer som antakelig ville ha hengt en nåtidig jesusfigur der om han skulle ha vist seg. Liss-Kulla sto ved kjøkkenbenken og smilte ved tanken, tross sin sterke tro og det faktum at Jesus nok hadde vært hennes første kjærlighet, ja, til og med første pirrende og forbudte seksuelle fantasi.

«Hva pusler han med nå, da?» Dagdrømmeriene ble avbrutt av Lars-Inges vaggende skikkelse ute på grusveien. «Han ser jo helt forstyrra ut. Er han redd for å bli våt?»

«Mmm», svarte Sören inne fra stua, der volumet på hockeykampen var altfor høyt for Liss-Kullas smak.

«Men demp lyden!»

Sören lystret. Liss-Kulla kikket bort på kjøkkenbordet og de greiene Sören bare hadde dumpet der på vei til tv-sofaen etter å ha fikset noe ute – denne gangen var det et vaterpass, en hammer og et par arbeidshansker. Hun sukket – det var bare hun som holdt orden, bare hun som hadde stil og finesse. Hun konsentrerte seg igjen om Lars-Inges høye tempo gjennom bygda.

«Lars-Inge har jo alltid vært … rar.»

«Mmm», gjentok Sören og mumlet noe knapt hørbart om at Leksand måtte holde ut.

«Det er noe i veien med ham. Mamma så det allerede da vi var små. At han var veik.»

Liss-Kulla sa det like mye til seg selv som til Sören, men tenkte at Lars-Inge fortsatt så godt ut til tross for alt det der … ja, det underlig veike. Alderen hadde ikke tynnet det tette håret hans, som nå ble skjult av en stygg kaps, skuldrene hang sant nok litt mer, men var fortsatt brede, akkurat som brystet. Og så de brede leppene under den store, men rette nesa og de hundetriste øynene.

Men likevel et misfoster, en koko gjøk, et lallende fjols.

Liss-Kulla måtte innrømme at hun ofte snakket slik selv, dro ut setningene og ga det siste ordet en overdrevet betydning. Punktum, finale, ferdig snakka.

«Jaa, jo, kanskje», mumlet Sören.

«Men han er jo din venn! Du må vel ha merket at det er noe galt.» Hun hadde prøvd å ha denne samtalen med ektefellen mange ganger før.

«Mmm, kanskje det … JAAA!»

Leksand hadde tydeligvis stått imot angrepet fra Frölunda og satt pucken i tom kasse i sluttsekundene. På bortebane, i Scandinavium, dessuten.

«Du er jo helt håpløs.» Liss-Kulla svelget uvanlig nok irritasjonen, tross alt litt stolt over at hjembygda hennes kunne velte en storklubb, samtidig som hun flyttet seg til vinduet og lot haukeblikket følge silhuetten av Lars-Inge og det engstelige vraket av en hund hele veien ned mot Siljansnäsvägen.

«Han er ute i tide og utide», mumlet hun, nølte litt mens hun lukket øynene, beit seg i underleppa og prøvde å få tak i det som hadde surret rundt i hukommelsen de siste dagene.

Så slo hun opp øynene og skyndte seg ut i gangen. Fikk fram Liljas visittkort fra lomma i vindjakka, vendte tilbake til kjøkkenet og mobilen og ringte.