KJETIL S. ØSTLI
H.K.H. KRONPRINS HAAKON

HAAKON

HISTORIER OM EN TRONARVING

KJETIL S. ØSTLI
H.K.H. KRONPRINS HAAKON

HAAKON

HISTORIER OM EN TRONARVING

Kong Olav, kronprins Harald og prins Haakon Magnus betrakter riksregaliene i Nidarosdomen, 29. juli 1988. Riksregaliene oppbevares i Erkebispegården i Trondheim – et middelalderslott rett ved Nidarosdomen. De norske riksregaliene består blant annet av kongekronen, kongens septer, rikssverdet, dronningkronen og arvefyrstekronen.

FYR

DEN DAGEN BESTEFAR døde, hadde jeg reist til Hemsedal for å stå på ski.

Jeg var sytten. En i gjengen hadde lappen, og jeg skulle på min første skihelg uten voksne. Vi hadde leid en liten leilighet. Jeg husker følelsen av frihet og spenning på veien til fjellet. Da vi kom fram, tenkte jeg på bestefar. Ikke lenge etter ringte telefonen.

Det var faren min.

Bestefar er veldig syk. Du må komme hjem, jeg tror ikke han har lenge igjen.

Det var bare å bære bagen ut til bilen igjen. Politiet ventet utenfor. De skulle kjøre meg tilbake til Oslo, til Kongsseteren, der familien samlet seg rundt bestefar. Noen minutter etter at vi dro, skrudde politiet i forsetet av bilradioen. Jeg merket meg det. Etterpå fikk jeg vite hvorfor: Hvis kong Olav døde mens jeg var på vei hjem, skulle jeg få slippe å høre det på radioen. Da vi parkerte ved Kongsseteren noen timer senere, visste jeg ikke at bestefar alt var død.

Jeg gikk inn og hilste på familien. Alle så preget ut. Men faren min så jeg ikke.

Siden jeg ikke hadde spist på mange timer, gikk jeg inn til spisestua. Der var det satt fram mat. Fetteren min Carl Christian ble med inn. «Hva er det som foregår?» spurte jeg. «Vet du det ikke?» sa Calle, «bestefar er død.»

Det var han som fortalte meg det. Det var derfor faren min ikke var der. Han hadde dratt for å holde tale til folket.

Vi i familien samlet oss foran tv-en. Vi skulle se talen hans. Han hadde akkurat mistet faren sin, men måtte holde tale. Det gjorde veldig inntrykk på meg, husker jeg, at han klarte det, og måten han gjorde det på. Vi står midt i en voldsom situasjon, så mye som skjer på én gang, følelsesmessig, samtidig som rollen krever at han gjør dette. Vi så talen på tv. Du er imponerende, tenkte jeg.

Jeg husker da faren min kom tilbake. Han ga meg en klem og kikket på meg. Så sa han:

«Hvordan går det med kronprinsen?»

Det glemmer jeg ikke. Det var hans måte å stadfeste at nå var det blitt sånn. Kong Olav var død, han var konge, jeg var kronprins.

Faren min satte seg. Han skulle ta en røyk, husker jeg, men han fant ikke lighteren sin. Jeg så på han mens han lette. Han kjente etter i lommene, men fant den ikke, og jeg visste at i lommen min lå min egen lighter. Jeg ville hjelpe han. Nå som situasjonen er så alvorlig og trist, kan han vel ikke bry seg om at sønnen hans har en lighter.

Jeg lirket den fram og ga han fyr. Han så på den.

«Har du lighter?»

Han stirret på meg.

«Hvor fikk du den fra?»

Jeg trakk på skuldrene. Han smilte.

FORFATTEREN:

Hvordan er livet
til en kronprins?

DA JEG BLE spurt om å skrive bok sammen med Norges neste konge, kronprins Haakon, advarte kolleger meg. Problemet, sa de, er at de kongelige ikke kan uttale seg politisk fritt og alltid må veie sine ord. Som kong Haakon beklaget i sine notater: «Mit syn på Stillingen som Konge er, altså som følger efter de 4 Aar der er gaaet, at Kongen af Norge, er det eneste Individ i hele Landet, der ikke har Lov til at have nogen personlig Opfattelse. I dette ellers saa frie Land har selv Damer Stemmeret, men Gud Naade Kongen om han tillod sig at gjøre sin Inflydelse gjeldende.»

En vel så stor utfordring, slik jeg tolket advarslene, er skillet mellom rolle (kronprins) og person (Haakon), hva er hva og hvem er hvem? Hvor mye kan en kongelig si før hoffet kremter og korrigerer, eller før stemmen i bakhodet som vi kan kalle «institusjonen», ber ham trykke på bremsen? Jeg skriver dette rett ut her fordi det er vanskelig, og jeg vil vite hvordan et sånt liv er. Jeg vil vite hvordan man forbereder seg på å bli konge, og om det føles som ventetid.

Ved ujevne mellomrom over et par år har vi møttes. Siden jeg er glad i tidslinjer og kronologisk oversikt, la jeg opp intervjuer deretter. Siden kronprinsen synes dette kan bli kjedelig, har han også foreslått egne emner. Boka inneholder portrettets livsfase-elementer, avbrutt av anekdoter, reiser og samtaler i nåtid. De fleste intervjuene er gjort på Skaugum, noen på Slottet, resten ute på tur. Boka handler om å bli konge, om å bli født med en plikt, og om å bruke livet til å forberede seg til en jobb man allerede har fått.

Kronprinsen snakker også om de mer betente sakene, om Ari Behn, kritikken av søsteren, yachtferien, datteren Ingrid Alexandras privatskole og om kaoset rundt kronprinsesse Mette-Marits fortid. Deler av kritikken sier han seg helt enig i, andre ganger er han så uenig at han kan føre debatter i dagevis inne i hodet sitt.

I noen kapitler er forfatteren flue på veggen. De kapitlene er merket «forfatteren».

I resten av boka forteller kronprinsen selv.

FORFATTEREN:

Vi begynner

ILDEN TENNES. Oransje flammer lyser i den mørke alleen opp til Skaugum. En kortesje av drosjer og biler stanser ved vaktene foran hovedinngangen. Bilruter senkes, papirer sjekkes og godkjennes. Gardister ønsker velkommen med hånd mot tinning. Sakte kjører bilene gjennom porten, opp den lysende bakken og parkerer utenfor døra til kronprinsparet.

Bak den røde inngangen er det garderober for yttertøy, skoene beholdes på. På veggene henger svære fotografier av barna i familien. Innenfor neste dør venter kronprins Haakon og kronprinsesse Mette-Marit, han i mørk dress og semskede sko, hun i blå kjole med grønne, hvite og blå blomster. Bak dem arbeider kokker og servitører med festmiddagen. Stearinlys er tent, i alle rom flakker lysene.

Dørene på de ankomne bilene åpnes. Ut i høstlufta stiger gjestene én etter én. Hvem bys til festkveld på Skaugum før jul? Ut kommer 58 år gamle Ann Sissel fra Bakketun Bedriftsidrettslag og Verdal Orienteringsklubb, hun som satte opp kjentmannsposter for å lokke bygda opp av sofaen. Ut stiger 49 år gamle Hans Oddvar fra Røros Pride, ut stiger dyrebeskytteren Heidi, og der er 60 år gamle Hildegunn, som blant mye annet på julaften avbrøt feiringen og fikk med familien for å hente en dame som sto i fare for å måtte feire jul alene. Der kommer Hogne, leder i Afasiforbundet og primus motor for karatesporten i nord, og er det ikke de 82 år gamle tvillingsøstrene Inger og Eldbjørg vi ser, som i Oppdal hjelper ukrainske flyktninger med smått og stort? Over disse ruver kjempen Leif med tatovert kropp, sminket og piercet ansikt, svart fra tå til lysekronen han sneier borti med håret, som med Metalheads against bullying bekjemper mobbing, organisasjonen donerer tatoveringer for å dekke over arr etter gammel selvskading. For ikke å glemme den selvsikre og beskjedne 19 år gamle Hasnain, som med bedriften Líf laga setter Stovner-ungdom i arbeid med eplemost og treplanting, nå skritter han mot kronprinsparets dør med telefonen i hånda.

Kronprinsparet ønsker 91 år gamle Berit Olava Kvalvik velkommen til gjestebud på Skaugum i november 2022 for å feire frivilligheten. Tradisjonen med gjestebud startet i forbindelse med TV-aksjonen «Hjerterom» i 2004, som gikk til Kirkens Bymisjon og Rådet for psykisk helse. Siden har det hvert år blitt avholdt gjestebud på Skaugum med representanter fra ulike organisasjoner og miljøer.

Og Thomas, som lager teater med døve, Pål som rydder stier i storslåtte Troms, han går visst aldri tom, og Thorild, besøksvennen for demente, ved siden av henne Sverre fra Hommelvik, som «gikk ut på dato» og derfor startet fotballag for barn og ungdom med og uten diagnoser, med og uten rullestol, med og uten balltalent. Har vi oversett noen? Mange! Minst førti. I dress, bunad eller festantrekk går de på rekke inn på Skaugum, og der er hun, selveste, 91 år gamle Berit Olava med det lure smilet, Berit, som før sykehjemmenes, hjemmehjelpens, ja, før velferdsstatens tidsalder fulgte bestemoren rundt i bygda for å pleie og trøste dem som trengte det, det var «sånt man bare gjorde», ennå er det sånt hun bare gjør, hviskes det.

Frivillighetsdronninga setter stokken i skiferhellene på vei mot kronprinsen, det brenner bål i øynene hennes. Kronprinsen iler til, tilbyr armen, og sammen går de inn, og der overtar kronprinsessen. Hva de sier til hverandre, hører vi ikke, men de to kvinnene født i hver sin ende av 1900-tallet, ser hverandre inn i øynene og ler.

62 fremmøtte fra det frivillige Norge er samlet i hallen, rommet med merker i tregulvet fra krigsårene da Josef Terboven og de tyske nazistene okkuperte Skaugum, de flyttet inn da kronprins Olav måtte flykte med familien.

Fremst står kronprinsparet. På reiser i Norge møter de alltid frivillige. Nå har de invitert noen av dem hjem. Paret ser på gjestene. Bygdeoriginaler, rastløse ildsjeler og samvittighetsfulle nabokjerringer (og menn) som holder bitte små tannhjul i gang, sånn at samfunnsmaskineriet – når det harker – kan fortsette.

Slik er systemet. Selv med oljemilliarder over statsbudsjettet kneler det uten disse.

Kronprinsparet nikker i alle retninger.

«Vi har gledet oss til å være sammen med dere», sier kronprinsesse Mette-Marit, «som har kommet reisende fra hele landet hit til Skaugum i dag for å feire frivilligheten. Kronprinsen og jeg ønsker med dette gjestebudet å feire dere.»

Kronprins Haakon ser på henne og overtar ordet.

«Mange av dere er ikke helt klar over hvor viktig arbeidet deres er. Hvor viktige dere er. Dere er en del av identiteten og livspusten til Norge», sier han.

Da kong Harald noen uker senere holder nyttårstale, og sier at mennesker trenger å gjøre noe for andre, for å kjenne mening, er det også Skaugum-gjestene han tenker på. «Tenk om vi alle kunne spørre hverandre: Hva kan jeg gjøre for deg? Kanskje det spørsmålet kan være en lykt vi bærer med oss i det nye året for å gi oss lys på mørke kvelder.»

Det er det de driver med, Berit Olava, Leif, Pål, Per og hva de nå heter alle sammen.

Kronprinsparet leder dem til spisesalen, der navnekort er satt ut på runde bord. Kronprinsen setter seg ved ett bord, kronprinsessen ved et annet. Maten er klar, sier de, buffé med vegetarmat, veganmat, halal, norsk tradisjonsmat med vann og eplemost til, alt må alltid tenkes på. Alle henter en tallerken og stiller seg i matkø, kronprinsparet også. Praten går om leksehjelp for flyktninger, kor for autister, blinde som hjelper døve, og som en deltakende observatør blir jeg plutselig rørt, og jeg ber en stille bønn om at de ikke spør hvilket frivillig arbeid jeg gjør.

Da jeg forlater selskapet, kommer kronprinsen bort.

«Fint at du kom og fikk møtt dem», sier han. «De er livsviktige for Norge.»

FORFATTEREN:

Det første møtet

DET KONGELIGE SLOTT, det første møtet. Sykkelen er parkert ved vaktrommet til Hans Majestet Kongens Garde. Gardister har ringt inn til Slottet, sendt meg mot hovedinngangen, og her er jeg blitt vist inn av nok en gardist. Her bes man vente i Protokollrommet. På et skrivebord vendt ut mot Slottsplassen ligger en bok merket H.M. Kongen der de som er invitert til audiens, skriver hilsener til kongen, eller kronprinsen hvis han er regent. Jeg leser sorgtunge kondolanser etter Ari Behns død, hyggelige hilsener og gratulasjoner, tonen er overraskende personlig.

Det er stille her. En stumtjener står der uten frakker. Et barometer på veggen viser høytrykk. Hvite orkideer. Bokhyller fylt med norsk identitet, Norsk biografisk leksikon, Norsk sjøfartshistorie, Almindelig Norsk Lovsamling, Norske skiløpere fordelt etter landsdeler som Namdal og Nord-Norge. Her er bygdebøkene om Tysnes, Bremanger, Eidsvoll og så klart en hel rad om Bergen, det kan aldri bli nok om den byen. Mens man ser seg rundt, hører man stillhet og ens egen raske pust. Tiden går. På tv eller i avisene kan kongehusets familie fremstå blant oss, eller med oss (ja, mer om det senere), men nå, mens man bes vente i Det kongelige slott, og det er så stille, og antrekket mitt ikke er all verden, og man kjenner et historisk blaff fra byggets arkitektur, de hvite søylene, de myke teppene, prydgjenstander på bord og karmer gitt som gaver fra mennesker med egne kapitler i leksikon og historiebøker, statuene, maleriene, bøkene og avtalen man har, vet man at man bor i et monarki. Et folkelig monarki, sies det, unnfanget i kampen for å fri oss fra unionen med Sverige, først gjennom kjente nordmenns danmarkstur til prins Carl med et mildt sagt overraskende tilbud: Vil du ta med familien til Norge og bli vår konge? Et forslag den danske prinsen omtalte med seks ord i sin syvende sans: «Den modbydeligste Nat af mit Liv.»

Motbydelig? Flytte familien til et nytt land, til Norge, for å bli konge? Det kan sette støkk selv i en prins med offisersgrad i Sjøforsvaret.

Et folkelig monarki, gjentas det. Tonen satte prinsen selv, og ekkoet lyder ennå under Slottets lysekroner i krystall. Prins Carl slo seg ikke til ro med nordmennenes fristelser eller den norske statsministerens spenstige forsikringer. Han ønsket folkets svar. Ville nordmenn ha ham? Om tilbudet kun var et fremstøt fra statsministeren for det rådende partiet, da «... er den vordende Konge i Haanden paa Herr Michelsen og dennes parti». Prinsen: «Det er derfor farligt i et saa frit Land som Norge at Modtage Kronen uden den Garanti – at hele det norske Folk vil det saaledes – som ligger i en Folkeafstemming. En saadan maa Prinsen derfor kreve, før han kan modtage tilbudet.»

Han måtte ha hele landet med seg. Hans første tale til nordmenn støttet seg verken på Gud eller kongeslekten, men på folket. «Jeg vilde have Sikkerhed for, at det var et Folk og ikke et Parti, der ønskede mig til Konge, da min Opgave fremfor alt bør være at samle og ikke splitte.»

Samle, ikke splitte. Der kom den. Resten er historie, som det vel heter.

Da den danske prins Carl (kalt Charles av dronning Mauds engelske familie) ankom sitt nye fedreland 25. november 1905 og ble kong Haakon VII av Norge, uttalte statsminister Michelsen: «Enkel og jevn som folket selv vil han øve sin kongelige gjerning blandt os.»

Tonen var satt, og helst skulle inntrykket vedvare – over oss, men likevel med oss – og ingen PR-rådgiver kunne funnet et bedre valgspråk, Alt for Norge. Og kongen lot Nansen lære ham, en danske, opp i langrenn, han viste Hitler ryggen, og Norge fikk det berømte kongens nei og flukten fra nazistene nordover, faktisk i bomberegn sammen med sønnen, kronprins Olav, som selv ble foreviget i hopp og i løyper og senere ble avbildet folkelig røykende og smilende på sportsstevner, og på trikken under oljekrisen – over oss og med oss. Og vi fikk kong Harald og hans boblejakke og gummistøvler i bygder stormsmadret til pinneved, senere smil og replikker og talen som fikk tårene til å renne etter 22. juli-terroren: «Som far, bestefar og ektefelle kan jeg bare ane noe av deres smerte. Som landets konge føler jeg med hver enkelt av dere.» Og ordene i en annen tale: «Så hva er Norge?» innledet kongen. «Nordmenn er nordlendinger, trøndere, sørlendinger – og folk fra alle de andre regionene. Nordmenn har også innvandret fra Afghanistan, Pakistan og Polen, Sverige, Somalia og Syria. Mine besteforeldre innvandret fra Danmark og England for 110 år siden. (...) Nordmenn er unge og gamle, høye og lave, funksjonsfriske og rullestolbrukere. (...) Noen har god selvtillit, mens andre sliter med å tro på at de er gode nok som de er. (...) Nordmenn arbeider for at vi skal være trygge, arbeider med å holde landet rent for søppel, og leter etter nye løsninger for en grønn fremtid. (...) Nordmenn er enslige, skilte, barnefamilier og gamle ektepar. Nordmenn er jenter som er glad i jenter, gutter som er glad i gutter, og jenter og gutter som er glad i hverandre. Nordmenn tror på Gud, Allah, Altet og Ingenting. Norge er dere. Norge er oss. Mitt største håp for Norge er at vi skal klare å ta vare på hverandre. (...) At vi skal kjenne at vi – på tross av all vår ulikhet – er ett folk.»

De var alltid der oppe, vinkende fra slottsbalkongen, men kong Harald fant sin livsledsager utenfor dynastiene, og kronprinsen fant en alenemor fra Vågsbygd, med folket, men like fullt et monarki, og det merkes her en går gjennom Slottet, ikke er det Versailles, men man burde kanskje hatt findressen på? Ja, sier jeg høyt til meg selv og mine mørke jeans. Man snakker ikke høyt på Slottet, man løper ikke, man går med jevne, hastige steg, hører jeg på skrittene som nærmer seg.

«Kronprinsen er klar til å ta imot deg.»

Kronprinsens adjutant har marineuniform og smiler beroligende.

Kronprinsen i sitt foretrukne element, utenfor Kristiansand i 2013.

«Litt av et oppdrag du har fått. Jeg skal følge deg opp til Arkadeværelset.»

Først må jeg få adgangskort. Hun leder an gjennom rom, inn av dører, opp en teppebelagt trapp, så en korridor forbi kjøkkenpersonalet, som nå forbereder lunsj, eller kanskje brunsj. Man mister oversikten over himmelretningene og står brått ved balkongen der kongefamilien vinker på 17. mai. Mens man titter ut, for å se hva de ser, når vi ser opp på dem, bemerker adjutanten at «vi skal videre», til røkeværelset, et rødt rom med vegg-til-vegg-teppe og empiremøbler. I hjørnet ved døra inn til kronprinsens kontor og ut mot Slottsplassen har adjutanten sin arbeidspult. Hun kjenner den kongeliges program på minuttet og følger ham eller henne gjennom dagen, samt vokter dennes veske, hit og dit, helt til dagens dont er over.

Adjutanten gjør et kjapt bank, bank på døra. Så står han der.

«Hei, du. Velkommen.»

Med oss, blant oss eller over oss – du, Haakon, kronprinsen.

*

Kontoret til kronprinsen er i den nordøstlige delen av Slottet. Går du opp Slottsplassen, kan du se lysene herfra når han arbeider. En sittegruppe med sofa og to lenestoler, et glassbord med små bokstabler, et lite spisebord, en arbeidspult mot Norges mest kjente byvei, Karl Johans gate, oppkalt etter Haakons tipptipptippoldefar. En lakei skjenker boblevann og spør om vi ønsker en kaffe. Kronprinsen tar den senere, med melk, tusen takk. Ikke én gang i løpet av prosessen har han ikke takket for kaffen eller vannet. Brus finnes ikke i denne virkeligheten.

Kronprinsen setter seg ved spisebordet. Solbrun og med pulsklokke på armen, tilsynelatende lett til sinns. Han skryter av været, vi er jo heldige som har fire årstider, men han gleder seg alltid til sommeren. Gjennom vinduet ser vi turister fotografere opp mot ham. Rådgiveren som satt sammen med oss, forlater rommet. Vi får laks og eggerøre og et glass deilig vann. Telefonen hans lyser blått. Ny melding. Skjermbildet er ikke av kona, kronprinsesse Mette-Marit, ikke av barna, Marius, prinsesse Ingrid Alexandra eller prins Sverre Magnus, heller ikke av familien samlet. På bildet ser han seg selv mens han surfer på en stor bølge.

«Mette klager på at jeg har et surfebilde av meg selv og ikke av henne eller familien. ‘It’s everything that’s wrong with our relationship’, sier hun.»

Han humrer og legger vekk telefonen.

«Hva jeg vil bruke tiden på å prate om?»

Når en kronprins blir femti år, ligger det til plikten å gi ut en bok om livet så langt. Men hvilken bok? Han slår ut med armene og ler kort.

«En bok om vannaktiviteter.»

«Vannaktiviteter?»

«Surfing. Windsurfing. Så lenge jeg kan huske, har jeg villet bo på et sted der jeg kan surfe. Etter at Mette og jeg giftet oss, for eksempel, dro vi til England for å studere. Jeg ville ha henne og Marius med til Cornwall på vestkysten. Hvorfor? Fordi kystlinjen er vakker, så klart, og på grunn av surfemulighetene. Jeg fikk bestemme sted, Mette valgte hotell, så dro vi. I bilen lå utstyret klart. Klokka fem neste morgen snek jeg meg ut av hotellet. Da våknet femåringen. Han ville leke, og Mette sov, så da ble det leking, da. Alt med hav og vann snakker jeg gjerne om. Og litt om ski. Nå vet du hvorfor det første utkastet til min del av manuset til radioprogrammet Sommer i P2 ble refusert av Mette.»

Han himler med øynene.

«Musikk snakker jeg også gjerne om. Om vannsport, ski og musikk vil min kone si at jeg ikke klarer å stoppe. Hun har nok rett.»

«En bok blir jo best om man snakker om det man virkelig engasjerer seg i. Noe annet du brenner for?»

«Ja, jeg er glad i tall og snakker gjerne om forskning, statistikk og fakta. Snakk mer om følelser, sier Mette og rådgiverne mine, mindre om forskning og tall.»

Han har nettopp lest biografien om Barack Obama og synes de beste partiene er der USAs president fra 2009 til 2017 – presidentperiodene har kronprinsen memorert – tar leseren med på innsiden og forteller noe vi ikke visste, for eksempel timene mens spesialoperasjonen for å ta Osama bin Laden pågikk.

«Så jeg må vel forsøke», sier han tørt.

Men ett tydelig ønske har han. Boka skal se det han ser.

«Hele livet har folk sett på meg. Det hadde vært fint å fortelle hva jeg har sett, og hvordan jeg ser det.»

Kronprinsesse Sonja holder sin sønn, prins Haakon Magnus, mens Oslos biskop, Kaare Støylen, utfører dåpsritualet i Slottskapellet 20. september 1973. I bakgrunnen kong Olav og prinsesse Astrid, fru Ferner.

Vi fire

FAREN MIN VAR med på begge fødslene. Det var ikke selvsagt på den tiden, men for han var det viktig. Han ville støtte moren min og være der da vi kom. Han var interessert fra begynnelsen. Faren min var en som kom opp på rommet og la seg på gulvet for å bygge Lego med meg. Vi bygget mye sammen, han og jeg. Lego, bilbane og modellfly, blant annet. Vi lå på gulvet, konsentrert om å gjøre det riktig. I begynnelsen satte jeg bare i gang, mens han var opptatt av å gjøre ting i riktig rekkefølge: Følg bruksanvisningen, ellers blir det tull!

Vi bygget også radiostyrt bil sammen. Den kjørte jeg bilrace med på hobbybutikken nede i sentrum.

Faren min og jeg likte å bygge ting, jobbe stille, steg for steg, mot et mål. Forenklet kan vi si at han gjorde ting sammen med oss inne, moren vår ute. Hun tok oss med ut. Ut for å sykle, ut på tur, ut på orientering, ut på ski, ut på museum, ut på utstillinger. Hun forsøkte å gi oss gleder og dannelse på kulturfeltet. Jeg vet ikke hvor rause søsteren min og jeg var med entusiasmen. Vi ga henne motstand, særlig mot museene og orienteringen. Men i et langtidsperspektiv vant hun. Det ble en del av grunnmuren.

Foreldrene mine spilte ikke instrumenter. Interessen for gitar fant jeg selv. Men både moren min og jeg hørte på musikk. Hun hadde radioen på. Jeg lagde kassetter for henne, en miks av sanger jeg tenkte hun ville like.

Typisk hverdag: Stå opp, hadetbra, spise frokost i bilen, skoledag, hjem, inn på kjøkkenet og ta mat selv, som regel en frokostblanding, middag klokken 19.00. I helgene spiste vi frokost sammen 09.30. Faren min reiste veldig mye på den tiden, særlig med norsk næringsliv i utlandet, i samarbeid med Eksportrådet.

Begge hjalp meg med skolearbeidet, faren min mest, og gjerne med matte når den var vanskelig. Jeg husker vi satt sammen, og at han grep matteboka. Han tok seg god tid, leste seg opp før vi skulle løse oppgavene. De leste for oss om kveldene, de også. Var de hjemme og hadde tid, la de oss. Men faren min leser altfor fort. Han og Mette er helt like. Jeg har litt lese- og skrivevansker, det er derfor jeg liker å høre bøker framfor å lese dem. Jeg har alltid lest sakte, mens faren min leser i et ekstremt tempo. Han gikk på kurs for å lese fortere, og etterpå doblet han lesehastigheten. Altså, ordene han sa når han leste for oss, kom i normalt tempo, men øynene hans var langt nede på boksiden. Det bare skjedde. Hjernen hans raste videre. Brått ble han stille i høytlesningen. Da hadde han innsett at alt var blitt kluss.

Hele familien er samlet utenfor Skaugum 27. juli 1973, en uke etter at prins Haakon Magnus kom til verden på Rikshospitalet.

Prins Haakon Magnus og prinsesse Märtha Louise på tre hjul i svingene rundt Skaugum, sommeren 1976.

Pappa! Kom igjen, da! Les!

Å ja.

Igjen og igjen måtte han hoppe tilbake.

Moren min hadde noen rim hun sa. Dem hadde hun fra sin mor … Godnatt godnatt! Kryp under … vent litt … Godnatt godnatt. Kryp under ditt dekken, med nelliker stukket, med roser besatt, med sølvhvite blader fra bringebærhekken … Og så kom slutten. Den er skummel om man analyserer den … I morgen igjen, hvis Gud så vil, vekkes du opp til fuglenes spill. Det er altså en risiko for at du ikke våkner i morgen, det bestemmer Gud. Den analysen forholdt jeg meg ikke til. Jeg la til grunn at Gud ville at jeg skulle våkne neste morgen. For meg var det en fin måte å møte natten på.

*

Søsteren min og jeg hadde et veldig nært forhold mens vi vokste opp. Vi var i samme båt, og vi visste det. Vi kunne snakke med hverandre om alt, og vi kranglet ikke, jeg kan nesten ikke huske en eneste krangel. Hun er et utrolig fint menneske og har vært en god støtte for meg. Som eldst måtte hun brøyte vei. Hun oppdaget verden før meg, og hun oppdaget den for meg. Jeg husker et fint og rart øyeblikk hjemme på Skaugum. Hyttenaboen Thomas og jeg hadde windsurfet, seilt og kjørt båt sammen hver sommer. En dag sitter jeg på rommet mitt hjemme med åpen dør. Plutselig går han forbi døra til rommet mitt.

«Hei, Haakon!» sier han.

Så går han videre. Ungdomstiden hadde kommet. Han skulle til søsteren min.

Når jeg ser tilbake, er det feriene jeg husker best.

Moren min, faren min og søsteren min, det var oss fire på ferie og oss fire på helgeturer i Norge. Det tok mange år før vi reiste til utlandet. Ferie til Syden, sole seg på en strand? Vi drev ikke med sånt. De mente at vi burde oppdage Norge først.

Som oftest var det oss fire på en hytte. Vi kjørte ikke rundt for å se landet, vi dro til ett sted. Der ble vi. Det var opplegget. Da jeg var barn, ferierte vi i Hurdal, på en hytte vi leide i Jeppedalen. Vår og høst dro vi dit. Der var det tur i skogen som gjaldt, for turens del for moren min og jaktens del for faren min. Han er en lidenskapelig jeger. Her jaktet han skogsfugl. Jeg husker hvor imponert jeg var. Han var så rask. Faren min har valgt seg ut noen ting i livet som han har jobbet og jobbet for å bli god til, for eksempel seiling, jakt og fiske. Han har klart det. Han har en imponerende stayerevne. For å bli lykkelig, sies det, skal man prøve nye ting. Kanskje blir man vel så lykkelig av å bli god i noe. Nesten alle, i hvert fall de eldre, vet at faren min kunne seile. Han var favoritt til å vinne OL-gull i 1972, han hadde jo vunnet regattaen rett før OL, i Kieler Woche, på høyeste nivå. I OL fikk han det ikke helt til. Men han ble verdensmester i 1987. Like lidenskapelig er han på jakt og fiske. På jakt i skogene i Hurdal husker jeg at jeg gikk bak han, fulgte hvert skritt. Lydene husker jeg, jeg prøvde å følge med på lydene rundt oss. Skrittene våre, suset i trærne, og DER! Jeg hørte skogsfuglen lette, men faren min hadde skutt den før jeg så den. Det gikk så fort, og jeg var imponert.

Moren min og jeg tok jegerprøven sammen, men jakt ble aldri noen lidenskap for meg. Jeg likte å være med, samtidig syntes jeg synd på dyrene jeg skjøt. Bedre likte jeg fuglejakt på fjellet. Da har rypene en fair sjanse til å komme seg unna. I jegerkarrieren min har jeg prøvd mye. Jeg har skutt rådyr, villsvin og fugl, og jeg har skutt en elg. Å skyte elg ble for meg som å skyte en hest. Jeg kan gjøre det, men liker jeg det? Ikke så veldig. Fisket med faren min har jeg også gjort. Sammen med han dro vi til Lærdal. Tok en laks på 7,5 kilo. Men heller ikke fisking ble min lidenskap. Faren min tok meg med ut på Hurdalsvannet. Vi satte garn. Jeg så hvor tålmodig han var, og hvor glad han var på disse turene. For han var det passion, han var i det. Den følelsen fikk ikke jeg. Men jeg likte å få være sammen med han. Faren min la opp til at jeg skulle få prøve. Forsto han at det ikke var for meg, presset han meg aldri. Alltid var han grei, aldri la han mye press på oss, han lot oss velge selv.

Vi gikk mye i disse feriene. Faren min kan gå langt hvis han får jakte. Moren min har en annen type drive. Hun kan gå veldig langt bare i gleden av å gå. Der var hun familiens motor. Å gå tur bare for å gå tur var ikke faren min så interessert i, og ikke jeg heller. Det var kronglete områder vi gikk i, uten stier. Det lignet orientering, og jeg var ikke så glad i å orientere. Hva er målet, liksom? Skal vi trene eller kose oss? Konseptet med å kose oss på tur skjønte jeg ikke. Enten trener vi, eller så lar vi være. Jeg var negativ og klagete. Men moren min lærte meg å like det. Lange langrennsturer likte hun også. Selv mislikte jeg det sterkt. Men se på meg nå, nå liker jeg å løpe, gå tur, være ute og gå på ski, faktisk er jeg veldig glad i det. Min mors syn på å «komme seg ut på tur» hadde sin effekt selv om jeg strittet imot.

Kongefamilien på påskeferie i Sikkilsdalen, 1974. Prinsehytta var en gave fra den svenske arveprinsen Gustaf Adolf til daværende kronprins Olav på hans myndighetsdag, 2. juli 1924.

Far og sønn på ferie i Lærdal, 1980.

Far og sønn tar en pust i bakken under jakt ved Prinsehytta i Sikkilsdalen høsten 1999.

Påsken tilbrakte vi på hytta i Sikkilsdalen hos bestefar. Jeg husker ski, Othello og quiz.

Det var hytter som gjaldt for oss.

I vinterferien dro vi fire på skiferie, vi leide en hytte på Geilo da vi var små. Moren og faren min kjente sveitsiske Marc Hodler, den internasjonale skipresidenten på den tiden. (Forfatterens anmerkning: Kronprinsen tar en pause fra intervjuet da han kommer på dette. Det er noen detaljer om den tidsperioden Hodler var skipresident i han grunner på, og om han også var medlem av Den olympiske komité. Slike pauser skjer jevnlig under intervjuene. Kronprinsen blir da stille, henter frem telefonen, googler seg gjennom internett, klokka tikker, i taushet leter han etter informasjon, og han legger ikke bort telefonen før faktaene hjernen hans visste var der, er funnet, og han sier: «Marc Hodler, sveitsisk idrettsleder og medlem av olympisk komité, alpinist, president i FIS i 1951, han satt i førtisju år! Til sveitsiske Gian Franco Kasper tok over i 1998. Ja, sånn var det.») Sånn jeg husker historien, spurte moren min om Hodler kunne hjelpe oss med slalåmutstyr for små barn. Slikt fantes det ikke mye av da. Hodler kunne hjelpe, og derfor sto jeg slalåm før jeg var tre år gammel. Søsteren min og jeg hadde tidlig Liv Jagge, moren til Finn Christian, som skilærer. «Finken» vant jo OL-gull i slalåm i 1992, foran italienske Alberto Tomba. Jeg husker at Tomba kjørte en skikkelig bra andreomgang. Han var helt overlegen i den perioden, og i andreomgangen økte Tomba forspranget til tredjeplassen, likevel vant Finn Christian. (Forfatterens anmerkning: Igjen tar kronprinsen en pause fra intervjuet, han er i stuss på hvor mange tideler «Finken» slo Alberto Tomba med. Via telefonen leter han i tretti år gamle resultatlister. Omsider sier han: «Se der, ja. 1.44.39 på Jagge. Tomba endte nesten tre tideler bak. Husk hvor lite Norge hadde vunnet før dette rennet, det var før vi ble vant til å hevde oss med Ole Kristian Furuseth, Lasse Kjus, Kjetil André Aamodt, Hans Petter Buraas, Aksel Lund Svindal, Henrik Kristoffersen og flere.» Kronprinsen har en anelse om at Ole Kristian Furuseth begynte sin seiersrekke i 1989, så også dette må undersøkes: «Ole Kristian Furuseth, født 1967, skal vi se, jo, her er det, i 1989 vinner han, den femte mars i Furano i Japan. Hans siste slalåmseier kom i 2000 i Bormio. 11 år, det er en bra karriere.»)

Da jeg ble større, dro vi fire på ferie i Lech nær St. Anton i Østerrike.

Det er særlig to ting jeg husker fra juleferiene: oppriktig varme, og mange presanger. Bestefar elsket å handle julepresanger til andre. Når han dro til England i november, var han ikke sparsom. Bestefar var halvt britisk og følte seg hjemme i London. Hver november dro han dit. The Season kaltes det, det var en årlig greie for å møte slekt og venner. Og for å kjøpe gaver. Han nøt november-shoppingen. Jeg kan se han for meg der han gikk rundt i de fine varehusene og lette etter riktige gaver til oss. Han var flink. Han ga ikke presanger han mente vi burde ha, han ga pakker vi ville ha. Pakkene ble skipet til Norge. Så kom julaften, og det bugnet av presanger til barna, halvparten fra bestefar. Det var altfor mye, så klart, vi barna hadde hvert vårt store gavebord i hallen. Han koste seg da. Bestefar var enkemann, det er litt av forklaringen. Han hadde ingen kone å kjøpe til, så han overøste barn og barnebarn. Jeg husker det som fantastisk.

Julen feiret vi hjemme på Skaugum og hos bestefar på Kongsseteren annethvert år. Flemming og Ruth kom fra Danmark. Flemming var forloveren til faren min, de er fettere. Broren til Flemming, Georg, pleide også å komme, og han vi kaller onkel Mulle, bestefars svoger, prins Carl, altså broren til kronprinsesse Märtha. Han var alltid sammen med oss i julen. For en fin type han var, utrolig morsom og snill. Han var observant overfor oss barna og bidro til å gjøre julen så fin som den ble. Han var gift med Kristine, som var norsk, hun var en utrolig flott dame. Når alle var samlet, begynte juletradisjonene. Alt var helt likt år etter år. Når vi spiste, hva vi spiste, og hva vi gjorde før og etter at vi spiste, hvem som kom til lunsj, og hvem som kom til middag. Det var bittelitt slakk i programmet sånn at vi kanskje kunne rekke en liten tur mellom måltidene. Flere av tradisjonene stammet fra Sverige og England, fra bestefars kone, kronprinsesse Märtha, og fra bestefars mor, dronning Maud. Bestefar ønsket det sånn. Derfor spiste vi plum pudding og mince pie, en søt pai med kjøtt, frukt og krydder. Jeg tror ingen likte det. Sausen besto av alkohol, og den ble tent på. Flammene veltet opp. Det var gøy å se på, men smakte forferdelig; til og med isen vi fikk servert, smakte rart.

På julaften var det også mye mat og alltid det samme: risengrynsgrøt, lutefisk og torsk. Etterpå fikk vi helstekt spedgris som man har sett på film, med eple i munnen og persille bak øret. Restene havnet i lunsjbuffeen utover i jula. Til dessert spiste vi riskrem. Julen speilte vår britiske og svenske arv. Noe av dette viderefører foreldrene mine, Mette og jeg, også. Men syltelabber som onkel Mulle koste seg med, har vi sluttet med.

Alle i vår familie spiser fort. Det er nok litt på grunn av hvordan ting ble gjort. Bestefar fikk mat først. Vi andre ble servert etterpå, mens han spiste. Men når bestefar var ferdig med sin rett, ryddet de av hele bordet. Vi nederst ved bordet som ble servert sist, måtte spise med en gang for å rekke å bli ferdige. Derfor spiser alle i vår familie fort. Spise først, prate etterpå, pleier vi å si.

Julen var viktig for bestefar. Jeg så hvor glad han ble når han hadde alle rundt seg. Men han kunne være streng, og særlig mot meg. Han forventet mye av meg. Om kveldene kunne vi spille Trivial Pursuit. Klarte jeg ikke å svare, ble han skuffet. «Dette bør du vite», kunne han si. En gang jeg svarte feil på et spørsmål om norsk historie, utbrøt han: «Si meg, kan du ingenting?» Da var det ikke gøy med spørrespill. Han kunne smelle til, men han roet seg fort.

Kong Olav var ikke utpreget demokratisk i lederstilen og bestemte seg gjerne uten å snakke med så mange. Det koster jo mye energi å kjøre demokratisk prosess på alle avgjørelser. Selv om jeg prøver å gjøre ting litt annerledes, har jeg mer forståelse for stilen hans nå enn jeg hadde før.

Vi fire var en gang på ferie i Canada. Der fikk faren min kraftige ryggsmerter. Han ble fløyet til Norge liggende og kjørt til sykehus. Mens han lå der, måtte moren min på en annen reise, på noe offisielt, så søsteren min og jeg var alene hjemme. Da kom bestefar. Han bare dukket opp. Dette var uvanlig, og det var uvant også for han. Han likte å være sammen med oss, men han fant aldri på ting å gjøre kun med oss. Når bestefar skulle komme, var det alltid planlagt i god tid. Men nå var han her. Kong Olav var av den gamle skolen, også i sin generasjon. Det skulle være ordentlig, og det skulle være ryddig. Ingen skulle komme for seint til avtaler med han, og ingen kom heller for seint. Humor likte han, men ikke tull. Slutt med det tullet! kunne han si, selv om vi bare lekte og hadde det gøy. Selv om han kunne bli streng, var han fin også. Han sa ikke at han var glad i oss. Men vi skjønte det. Han viste det, som da han plutselig dukket opp hos oss da pappa lå på sykehus.