Torill Karina Børnes

8

Snøklokker

Forbannelsen

Personer

Gården Uri

Vida Aurora Fortun – 20 år.

Bård Fortun – 18 år. Vidas bror.

Ninni Fortun – 6 år. Datter av Signe og Arnfinn.

Signe Fortun – 29 år. Arnfinns andre kone.

Arnfinn Fortun – 48 år. Husbond på gården Uri.

Marta – 25 år. Taus på gården.

Per – 29 år. Bård og Vidas halvbror.

Husmannsplassen Tufte

Turid – 20 år. Venninne av Vida og kjøkkenpike på hotellet.

Jon – 23 år. Turids bror.

Edgar – 6 år. Turids bror og Ninnis beste venn.

Berger – faren deres, og Arnfinns gode venn.

Bergen

Fru Geneviv Merchant – 45 år. Kusine av Vidas mor, Laura. Bosatt i England.

Rose Angelica Merchant – 19 år. Datter av Geneviv.

Trevor Merchant – 24 år. Sønn av Geneviv.

Dora og Jade – Genevivs venninne og reisefølge og hennes datter.

Bernard og Anna – Genevivs bror og hans hustru.

Abel Dunck – kunstner.

Daniel Bailey – 29 år. Trevors bekjente.

Arnold Gilbert – 25 år. Roses tilkommende.

Andre personer

Jardar Sægrov – 24 år. Driftekar og Signes halvbror.

Grim – driftekar og Jardars følgesvenn.

Kåra Fortun – 45 år. Arnfinns ugifte søster.

Matias – venn av Per.

Slik sluttet forrige bok:

Grøningstølsdalen var grønn og frodig, og like foran dem blinket et vann i solskinnet. Herregud, som hun gledet seg til å se Ninni igjen, og gi ungen en god og kjærlig klem! Og Signe, og Jardar. Tanken på å treffe ham, og se gården han hadde fortalt henne så begeistret om, fikk det til å gløde i kinnene hennes.

«Snart kan vi se ned i dalen Grøning, der det er noen gårder,» sa Kåra.

Et steinsprang gikk i fjellsiden et sted over dem, begge stivnet og stirret opp mot der steinene rullet nedover.

«Det var da som …» mumlet Kåra. «Det eneste som mangler nå er at det går ras her inne!»

Bevegelsen i fjellsiden stanset, steinene så ut til å finne ro, og begge pustet lettet ut.

«Kan det ha vært …» Vida svelget tungt.

«Per?» Tanten så vaktsomt på henne, før hun dreide blikket mot fjellet igjen.

«Ser du noe?» spurte Vida åndeløst mens øynene søkte fjellsiden etter noe som rørte på seg.

Tanten svarte ikke, og Vida tiet.

De sto en stund med øynene festet på lendet over dem.

«Er du helt sikker på at ingen fulgte etter deg?» spurte Kåra hest.

«Jeg var helt alene og så ingen.»

«Kan det være meg de har fulgt etter? Jeg tenkte ikke over at noen ville følge sporene mine,» sa tanten mest til seg selv. «Jeg gikk opp Tverrdalen, hvor gikk du?»

«Geitaryggen.»

«Vågalt,» svarte Kåra, fortsatt med et smalt blikk mot fjellet.

«Dumt,» sa Vida og tenkte med et grøss på den smale fjellryggen med is og snø på begge sider.

«Det var sikkert bare et dyr,» sa tanten til slutt. «Vi fortsetter.»

Et dyr! Det grøsset gjennom Vida ved tanke på bjørnen karene var på jakt etter.

De var kommet et stykke rundt vannet da en ny lyd hørtes fra fjellet, nærmere denne gangen. Steiner hoppet og danset og løsnet grus som raste og knaste nedover fjellsiden. Vida fikk en bestemt følelse av at noen hadde gjort det med vilje for å skremme dem.

«Det er ikke noe dyr som forårsaker det der!» sa Vida med et skremt blikk mot steinraset. En sterk følelse av å bli iakttatt fikk hårene til å reise seg.

«La oss komme oss av sted!» brummet Kåra. «Det er ikke godt å si hva eller hvem som holder øye med oss.»

Kåra var heldigvis rask til beins, men likevel følte Vida at faren nærmet seg meter for meter. Jardar hadde kalt Matias en blodhund og sagt at ingen kom seg unna ham. Tanken på at det virkelig var Per, Matias og han andre, skulende fyren som var etter dem, fikk hjertet til å dunke hardt av engstelse. Hun sendte raske, nervøse blikk mot fjellsidene mens hun strente foran tanten. Hele tiden på vakt og hele tiden på utkikk etter det som kunne komme etter dem.

Tanten utstøtte et smerteskrik og en ilsken ed idet hun snublet og falt. Da hun så at tanten holdt seg til ankelen, gikk det et grøss gjennom Vida – hvordan skulle de komme seg unna det som fulgte etter dem nå?

1

Tante Kåra holdt seg til ankelen, men ville ikke ta imot Vidas hjelp. «Jeg klarer meg selv, takk!» utbrøt hun og strevde seg opp i stående mens hun skar en grimase.

«Har du veldig vondt, tante?» spurte Vida og kastet urolige blikk på fjellsidene som omga dem. Steinrasene som hadde klakket nedover fjellsidene, virket utløst med vilje, som et varsel til dem om at Per, Matias og den andre, skulende mannen holdt øye med dem og ville skremme dem. «Klarer du å gå videre?»

Tante Kåra avfeide henne med et blås og støttet seg til staven sin. «Jeg vred foten min, jeg mistet den ikke. Selvsagt klarer jeg å gå!» Hun vinket Vida videre, og Vida tok noen nølende skritt.

«Gå, sa jeg! Vi har ikke tid til å bie.»

Vida nikket og fortsatte videre nedover mot Grøningsdalen, men kastet bekymrete blikk på tanten over skulderen, samt at hun speidet etter det som kunne være forfølgere.

«Vet du om et sted i nærheten der vi kan skjule oss?» spurte hun tanten, som bet tennene sammen der hun gikk bak henne.

«Vi trenger ikke å skjule oss ennå, gjør vi?» svarte tanten med raske blikk over landskapet som omga dem. «Har du sett noen?»

«Nei, ikke ennå.»

«Det kan være innbilning og at det ikke er noen etter oss i det hele tatt. Steinsprang går titt og ofte i en dal som denne.» Hun vinket Vida videre. «Vi må komme oss til Jardars gård og advare ham om at det ikke bare er en slagbjørn det jaktes på, men han og Signe med!»

Tanten trengte ikke å skynde på henne. Uro og bekymring herjet slik i henne at Vida hadde lyst til å beinfly! Hun mintes så godt hvordan Jardar hadde reagert da de ble oppdaget av Matias og Per i Mundal, og at Jardar hadde sagt at Matias var en blodhund som ingen kom seg unna. Faren hadde satt Per, Matias og en annen mann til å finne Signe og Ninni og føre dem tilbake til Uri, men de hadde fått en annen oppgave også, og det var å sørge for at Jardar ble tatt. Faren ville ha ham stilt til ansvar for urimelige tyveri- og voldsanklager, som var satt i scene av halvbroren hennes, Per.

De hadde gått en stund nedover da tanten plutselig kom med et utrop, sakk sammen i knærne og deiset omkull på bakenden. «Jeg må ha en liten pust i bakken,» sa hun med et stønn og begynte å dra i strømpen på den skadde foten.

Vida ilte bort til henne og hjalp henne av med den før hun nappet til seg sjalet hennes, løp bort til den brusende elva som rant gjennom Grøningsdalen, vætet sjalet i det iskalde brevannet og skyndte seg tilbake til tanten og bandt det om ankelen.

Kåra protesterte. «Hvordan skal jeg kunne gå med den klumpen om foten?»

«Vi hviler litt før vi går videre,» avgjorde Vida og støttet henne opp i stående. «Nå finner vi oss et trygt sted lenger oppe i lendet her.» Hun speidet oppover fjellsiden etter et sted der de kunne holde et øye med dalen under, og fant en utstikker et stykke over dem. «Kom!»

Kåra lot henne støtte seg et stykke oppover, før hun løsrev seg og ville gå alene.

Utstikkeren viste seg å være en hylle som passet perfekt til hvile og utkikk. Vida fant en passende stein, la sekken sin over den og plasserte tantens fot oppå det hele. «Hold foten din høyt så lenge vi er her!» beordret hun, og tanten nikket kort.

Det blåste kjølig her oppe på utstikkeren, og svetten på ryggen omvandlet seg til kalde perler som ga gysninger gjennom kroppen.

«Jeg fryser, og sjalet mitt er kliss blautt!» klaget tanten og løsnet forbindingen. «Hvorfor måtte du bruke sjalet mitt?»

Vida romsterte i sekken sin og fant sitt eget sjal. «Her, ta mitt!»

«Trenger du det ikke selv?» Kåra tok nølende imot sjalet.

«Jeg er varm!»

Kåra førte sjalet om skuldrene og trakk det sammen i halsen. «Takk,» sa hun og lukket øynene i et lite øyeblikk av tilfredshet.

Vida krøp nærmere kanten på utstikkeren, la seg på alle fire og kikket ned. Et svimlende sug gikk gjennom henne over synet av dalen under dem. Overflaten på Grøningstølsvatnet kruste seg i vinddrag som feide over vannet og gjorde avspeilingen av himmelen og naturen utflytende og diffus. Ovenfor vannet lå fjellstølen blant steile, gråkledde fjell med hvit glasur på toppene.

Blikket søkte fra fjellstølen og videre nedover mot stedet like under dem, der de nettopp hadde gått opp. Alt virket så stille, så øde. Hun så videre nedover mot dalen til venstre. Var det der Jardar hadde gården sin?

«Ser du noe?» spurte tanten i en vaktsom tone.

«Nei det er forunderlig hvor stille det er.»

«Vi må gå videre snart. Turen rundt vannet tar en stund.»

«Hvor går vi etterpå?» spurte Vida spent.

Tanten trakk på smilebåndet. «Jardars gård ligger i Haukedalen. Det er et vakkert, lite sted, med grønne, duvende beitemarker med et gult teppe av bekkeblom, ispedd lilla jonsokblom og kløver, med elva rennende like ved og kneisende fjell over. Men bruket er ikke stelt med.» Tanten virket trist med ett. «Jardar har ikke fått anledning til å ta seg av det. Det er bare én av bekymringene hans.»

Samvittigheten stakk i Vida. «Har han ikke buskap og dyrket jorda?»

Kåra ristet på hodet. «Når skulle han få tid til det?»

Det var egentlig ikke et spørsmål, men heller en konstatering.

Vida spurte ikke mer. Hun visste så godt hva som gjorde at Jardar ikke hadde fått slå seg til ro. Til det brydde han seg for mye om søsteren og niesen sin, og om å beskytte dem mot Per.

«Hvordan står det til på Uri nå?» spurte Kåra.

«Det står ikke så bra til,» svarte Vida trist. «Geneviv og Trevor var hos far forleden dag. Det ble sagt mye vondt.»

Tanten skottet nysgjerrig på henne. «Å? Bror min og frua er jo så gode venner?»

«Ikke nå lenger.»

«Fortell!» beordret Kåra vitebegjærlig og satte seg bedre til rette. Vida sukket tungt. Hadde ikke lyst til å snakke om det som hadde hendt, men på den annen side kunne tanten kanskje belyse all stridigheten for henne?

«Geneviv var veldig arg fordi Bård hadde villet gifte seg med Rose uten hennes viten.»

Kåra sperret øynene opp. «Men det kan jeg forstå!»

«Det var Roses idé siden Geneviv presser henne til å gifte seg med en mann hun ikke liker. Rose ville heller ha Bård. Så de to satte av sted en tidlig morgen med kurs for Balestrand, men Bård ombestemte seg og dro tilbake til Uri. Kunne ikke la Per få styre alene. Ja, for jeg var jo med på dette kappløpet over breen, det samme var far, og det var bare Per igjen på Uri.»

«Men i alle dager!»

Vida nikket trist. «Så Geneviv og Trevor kom til Uri for å fortelle hvilken tølper Bård var, og det var da far og hun kranglet. Far beskyldte henne for å sladre til mor om sønnen hans i Søgnesand, fordi hun var sjalu på mor.»

«Så han tror ikke lenger at det var jeg som sladret til Laura om Per?»

«Nei, han fant ut at det måtte være Geneviv som hadde gjort det.»

«Fordi hun var sjalu?»

«Ja, forstår du hvorfor han sa det?»

«Nei, det gjør jeg ikke. Geneviv var gift da Arnfinn møtte Laura, så det var nok bare enda et sleivspark fra hans side. Men jeg kan forestille meg at den geskjeftige frua ville ødelegge for Laura. Hun er svært så ærgjerrig på andres vegne, spesielt på Lauras, som hun så på som en kjær søster.»

«Hva mener du med sleivspark?»

«Sier faren din aldri dumme ting?» Kåra så megetsigende på henne, og Vida trakk på smilebåndet. Det lille smilet forsvant fort da hun strakte hals og kikket over kanten for å se etter om noen fulgte etter dem. De var fortsatt alene i dalen, så vidt hun kunne se. Foruten den fjerne lyden av bjelleklemt fra geiter og kyr på sommerstølene i Haukedalen, skrik fra en fugl i flukt over dem og suset av vinden i ørene, var alt helt stille.

«Jeg tror ikke noen er etter oss,» sa Kåra. «Kanskje de har sett spor av bjørnen og heller jakter på den.»

Vida nikket sakte. «Så da kan vi trygt fortsette!»

Kåra beveget på foten og skar en liten grimase. «Jeg skal alltids klare å gå.»

«Før vi går –» innledet Vida og stanset tanten i å ville reise seg. «Kan jeg få spørre deg om noe?»

«Selvsagt,» svarte tanten og satte seg til rette, som om det var det hun aller helst ville.

«Hvorfor …» Hun tiet da det gikk opp for henne at tanten kunne bli snurt over spørsmålet.

«Kom med det, jente!»

Vida tok sats. «Hvorfor er du alene, og på vandring hele tiden?»

Kåra ble smal i blikket og dro på svaret. «Jeg antar at du mener at det er noe galt i det?»

«Jeg …!» Vida ble stum, ante ikke hva hun skulle svare. «Men … men … er du lykkelig med det?»

«Lykkelig!» snøftet tanten. «Fortell meg hva lykke er, jente!»

«Å være omgitt av folk man er glad i og som elsker en igjen,» svarte Vida bestemt. Dette trengte hun ikke mye tid til å svare på.

«Slik som din egen familie?» Tanten hånte henne med det skarpe blikket. «Hvor mye lykke finnes på Uri nå?»

Vida slo blikket ned, ergret seg over varmen i kinnene. Hun likte ikke å bli svar skyldig, i alle ikke for noe hun selv ikke rådde over.

«Jeg finner lykke i det lille som tilbys meg,» svarte tanten, mildere i røsten. «Jeg vet at du liker å bruke beina dine på lange fjellturer, og der ligner du på meg. Jeg liker å gå. Klarer ikke å være for lenge på ett sted. Etter noen uker på samme sted endres alt.»

«Hva mener du?»

«Vel, jeg er jo ikke lenger hos familien vår i Veitastrond, men på vei til Jardars gård i Haukedalen. Jeg benyttet anledningen da Grim ba meg om å komme.»

«Hvordan endres alt seg?» spurte Vida forsiktig.

«Man er ikke lenger en gjest, men til bry, eller en gammal taus man kan lempe arbeid over på. Det siste er helt i orden, selvsagt skal jeg arbeide for føden, men jeg liker ikke følelsen av det som endrer seg, det som skinner gjennom til slutt.»

«Hva er det som skinner gjennom?»

«At jeg egentlig ikke har noen verdi.»

Det var så vidt Vida oppfattet hva tanten sa, vinden var i ferd med å ta ordene hennes, men Vida fanget dem i siste liten. «Du har da mye verdi?» spurte hun forskrekket.

«Har jeg?» Tanten myste på henne, før hun sukket og avfeide det hele med en håndbevegelse. «Dette trenger vi ikke å snakke om, la oss heller gå.» Hun skulle til å reise seg da Vida fant ut at hun måtte benytte anledningen til å stille henne enda et spørsmål. «Hvorfor har far så mye imot Jardar?»

Kåra deiset tungt tilbake på steinen, og mumlet noe om alle disse hersens spørsmålene hun ble plaget med. «Det er en ganske lang historie, vil du at vi skal bruke tid på det?»

Vida nikket. «Fortell den korte versjonen.»

Tanten kastet et blikk på himmelen og på solen som dukket opp bak en sky. Det var rundt middagstid, og de hadde fortsatt et stykke igjen å gå. Men Kåra nikket kort. «Det er vel på tide at du får vite mer, siden jeg antar at Arnfinn ikke har fortalt deg noe som helst.»

«Handler dette også om den flodbølgen du mente ville komme min vei?»

«Flodbølge,» snøftet Kåra. «Det var det ordet jeg brukte for å beskrive hvem Per var for deg og hvordan sannheten ville skylle over deg i all sin gru?»

Vida nikket.

«Det jeg skal fortelle deg nå, handler mest om meg, Arnfinn, og Frid, som var Signe og Jardars mor, så det er vel mer et jordskjelv, tenker jeg. Kanskje grunnen ikke vil skake så mye under dine føtter, men sannelig skakte den under mine den gang. Jeg var nær ved å forkomme,» mumlet hun.

Kåra ventet ikke på en reaksjon før hun satte i gang å fortelle, og Vida spisset ørene spent.