May Lis Ruus

Aldri være trygg

Bjørnen sover, bjørnen sover,

i sitt lune hi.

Den er ikke farlig,

bare vi går varlig.

Men man kan jo,

men man kan jo

aldri være trygg.

PROLOG

Det var mangel på et sted å være som hadde ført ungdomsgjengen til toppen av Knappenfjellet. Det var et perfekt sted for å henge, men dessverre var det mange som visste om det, og ofte var det alt fra barnefamilier som grillet pølser og pinnebrød på leirbål til pøbler som hyllet krigshistorien bak ruinene her oppe på utkikksstedet. Og andre ungdommer som bare ville ha et sted for seg selv, uten foreldres haukeblikk.

Emil hadde bidratt til denne spontane utefesten med en pakke sigaretter, og alle hadde røykt et par. Marie og Frida hadde tatt med seg lykkepiller kjøpt utenfor skolen. De ti tablettene i den ene lynlåsposen lignet vitaminbjørner, og de andre lignet drops som var støpt som hodeskaller. Adrian hadde knabbet en nesten tom flaske konjakk hjemmefra, Noah hadde en pose med ti jointer, og Michael hadde en sekspakning øl, kjøpt av en eldre bror.

«Dere er min favorittkohort, nå og for alltid,» sa Michael, som hvilte hodet på Maries lår.

Hun var høy på grønne bjørner, som hun skylte ned med alkohol.

«Vi er en lykkekohort,» sukket hun og koste med kjærestens lyse lokker.

Kvistene de hadde plukket på veien opp, var gjennomvåte, og bålet holdt på å slukne.

Emil var trøtt. For syns skyld hadde han tatt en øl, sin aller første noensinne. Men det smakte ikke, det var faktisk ganske vondt, selv om han tok en støyt cola etterpå. De andre var høylytte og skrålende. En iPhone var koblet til en høyttaler som spydde ut enerverende housemusikk, men ingen ville klage, for det var langt til folk.

«Jeg går og miger,» sa han og kom seg på bena.

Etterpå ville han gå ned igjen. Hjem. Han var ikke i festhumør. Som var kjipt, for han ville ikke være en festbrems.

Frida spratt opp og grep ham i armen. «Kom igjen, dans med meg.»

«Sorry, men nei.» Han skjøv henne unna, men sendte henne et flørtende blikk.

«Ta en knips, Emil!» ropte Marie og viftet med plastposen. «Så kommer du i humør. Drit i å være sur.»

Adrian satte fra seg flasken. «Jeg blir med.»

Terrenget mellom bunkeren og utkikkspunktet var fullt av djevelske knauser og langarmede stikkebusker, og begge slo på lommelykten på mobilene.

«Vi skulle hatt hodelykter, så slapp vi å pisse i mørket,» sa Emil.

Han hadde vært her mange ganger i barndommen med faren, da de hadde en engelsk setter. På et tidspunkt ble han for gammel til å gå på tur med foreldrene, så han hadde ikke vært her på årevis. Og kun én gang i mørket. Den gangen hadde de hatt hodelykter.

«Faen, det er jo i grunnen fint her,» sa Adrian da de stoppet.

Det var utsikt over Grimstadfjorden. På høyre side lå marinebasen Haakonsvern, og til venstre industriområdet med oljetanker og en tørrdokk. I dagslys kunne man se innseilingen til Bergen. Det var tusenvis av lys fra land, og i mørket var også sikkerhetsbarrieren i sjøen utenfor Haakonsvern opplyst. Noe hvitt lå i sjøen nedenfor dem, midt i fjorden.

«Fet båt!» utbrøt Adrian.

Emil så den også. «Uten lanterner. Det var rart. Kanskje noe er galt.»

De ble stående og se. Deres lille fest var lett å høre, både musikken og gaulingen.

«Vet du at under oss er det en stor fjellhall med ammo?» spurte Adrian lavt.

«Ja, det er Forsvarets depot.»

«Det er ammunisjon, dynamitt og alt mulig der. Men visste du at på det fjellet over Haakonsvern finnes det et sykt kraftig kamera? Det er topp shit. Det kan filme detaljer helt oppe på Flesland flyplass.»

Det visste ikke Emil, og han ble imponert. Hvis det stemte, da. Flyplassen lå et godt stykke unna.

«De kan garantert zoome inn på fjesene våre også, eller kanskje …» Adrian flirte, så ned og lukket smekken. Så skjøt han nakken frem og rynket pannen. «Shit! Det er noen i vannet! Ser du?»

Emil myste. Blikket beveget seg rundt båten. Det smekre skroget speilet seg i den svarte overflaten, og plutselig så han det. En svart skikkelse som beveget seg bort fra båten, like under overflaten.

«Der er en til!» Adrian pekte.

På den andre siden av båten kunne han se bevegelse i vannet. Det kunne være en sjøfugl, men Emil var sikker på at det var et menneske som svømte vekk fra båten.

«Fuck, hva er dette?»

«Det må være noe galt,» hvisket Emil.

Uten lanterner var yachten mørklagt, men likevel synlig. Han hadde lyst til å rope til de andre at de måtte skru ned musikken.

«Det er strenge regler for ferdsel med båt i fjorden. Marinens patruljebåter har lov til å stoppe sivile båter som skal inn mot Loddefjord, kun de med båtplass har lov til å kjøre inn der. Jeg og fatteren ble stoppet en gang, ble nektet å kjøre inn, det er visst en sikkerhetssone. Jeg lurer på om de har den mørklagte båten under oppsyn? Superkameraet må ha oppdaget det. En patruljebåt er sikkert allerede på vei.»

Prikken lengst borte ble mindre og mindre. Kun bevegelsen i overflaten avslørte at personen fremdeles svømte. Emil flyttet blikket til båten. Han så ikke den andre lenger.

«Det må ha vært en dykker. Han er vekk nå.»

«Spesielt at én legger på svøm og en annen dykker. Det er uten tvil noe grums her.»

Ingen av dem rørte seg. De ble bare stående og vente på at noe skulle skje. At marinebasen skulle oppdage båten og sende patruljebåten mot den. Eller at superkameraet allerede hadde scannet ansiktene til de to guttene på toppen av fjellet og funnet navnene deres i en database og kunne ringe dem, eller enda verre, ringe foreldrene deres, og her var de på fest, med dop og alkohol.

«Faen, dette liker jeg ikke, Emil. Plasseringen av båten, som åpenbart er forlatt nå. Og ammoen i fjellet under oss … vi står faen meg på en bombe. Jeg vet ikke, men det er jo en grunn til at det er høy sikkerhet på sjøen. Kanskje nettopp for å hindre angrep.»

Emil nikket. Han ville trekke seg vekk fra kanten. Terrenget var skrånende, og trærne de bare skimtet toppene på, vokste i fjellsiden. Gikk de femti meter, var det ikke mer fjell, kun et stup.

«Spionasje forekommer fremdeles,» fortsatte Adrian lavt. «Da broren min var i militæret, hadde patruljebåten observert noen som fisket fra en liten båt. De hadde sjekket dem, og folkene måtte vise ID. Det var russere. En mann og en dame som lot som om de var en familie. De hadde til og med en unge med seg, som ikke engang var deres. De var fuckings spioner, mann! Nå, i vår tid. Det er sykt.»

Eksplosjonen kom i neste øyeblikk. Lyden var så voldsom at det kjentes som om trommehinnene sprengtes. Instinktivt kastet de seg ned i krattet.

Båten ble forvandlet til en diger ildkule som vokste i omfang. I neste sekund var en esende røyksky alt de kunne se.

«I helvete!» ropte Adrian. «Hva faen skjedde?»

«Båten eksploderte,» hvisket Emil.

Lyden fra smellet ringte fremdeles i ørene.

Tre uker senere
Tirsdag 5. oktober

KAPITTEL 1

Lise Lotte

Stemmen i telefonen hvisket. «Kan jeg være anonym?»

Lise Lotte skjøv kontorstolen ut fra skrivebordet, og blikket ble hengende på raden med mapper i hyllen.

«Gjelder det en bekymringsmelding om et barn, må du kontakte Barnevernstjenesten. Jeg kan gi deg nummeret.»

«Nei, ikke barnevernet. Det er du som er saksbehandler i fosterhjemmet på Dyngeland? Hos familien Størksen?»

Hun ble vaktsom og reiste seg. Det var helt riktig, men det var ikke mange som visste om det. Knapt barnehagen og skolen de to barna gikk på, hadde annen informasjon enn at de var i fosterhjem, ikke at fosterhjemmet var et beredskapshjem, og i hvert fall ikke hvem som var hjemmets saksbehandler. Samtidig var det umulig å unngå at naboer og andre i nettverket skjønte at nyinnflyttede barn kunne være akuttplassert.

«Den informasjonen kan jeg ikke …» begynte hun.

«Det er noe galt der. I det huset. Det kommer og går folk hele tiden. Menn. Etter midnatt. Jeg har talt minst fire forskjellige menn som går inn i huset om natten. Kun lyset i kjelleren er på.»

«Er du en nabo?»

Det ble en lang pause.

«Er du der?» spurte Lise Lotte.

«Jeg ønsker å være anonym.»

«Det er greit.» Hun så mot glassdøren. Sjefen hennes, Fredrik, snakket i telefonen. «Jeg skal ta det videre. Takk for at du meldte fra.»

«Jeg håper at det ikke er barna de er der for. Mennene, altså.»

Lise Lotte skjønte hva varsleren mente, og automatisk avviste hun det. «Det skjer sikkert ingenting galt, men vi skal som sagt ta oss av det.»

Hun rundet av samtalen og la på.

Barnevernstjenesten måtte involveres, men siden dette gjaldt hennes sak, måtte hun rykke ut selv. Ikke bare måtte, hun ville. De to afghanske barna som bodde hos Linda og Arild Størksen, hadde vært der i knappe tre uker. Hun hadde aldri hatt en lignende sak, verken tidligere i barnevernstjenesten eller nå, i Bufetat.

Nilufer og Hamid Saleh hadde blitt ført til landet i en fritidsbåt sammen med sin far og mor, som begge døde. Politiet etterforsket saken som menneskesmugling, men siden båtføreren døde da båten eksploderte, lå det an til henleggelse.

Saken var også trolig forbundet med en annen alvorlig hendelse som hadde skjedd en måned tidligere. Den dreide seg om menneskehandel. En gruppe på tolv, som besto av unge kvinner og barn, ble funnet forkomne og syke i et falleferdig hus ved en gammel kai. Etter sykehusopphold hadde de fått bo sammen i en bemannet omsorgsbolig, bare de tre yngste jentene var blitt plassert i forsterkede fosterhjem.

Det ene barnet, Zia, var egentlig tenkt plassert hos ekteparet Størksen, men vedtaket ble omgjort da Nilufer og Hamid dukket opp. Linda Størksen hadde bakgrunn som hjelpearbeider i Afghanistan, og behersket språket. Siden barna var traumatiserte og hadde stort behov for tett oppfølging, ble søsknene plassert der, og Lise Lotte var konsulent og rådgiver for beredskapshjemmet.

På datamaskinen fant hun frem Saleh-barnas saksmappe, selv om hun ikke behøvde det. Hun husket godt alle som var oppgitt som nettverk. Det var ekteparets voksne tvillinger, som begge studerte i England og ikke engang hadde møtt Nilufer og Hamid, og så var det noen perifere familiemedlemmer. Noen venner var nevnt ved navn, i tillegg til naboer.

Det var naboene hun så nøyere på. Varsleren måtte være en nysgjerrig nabo som hadde fulgt med på hva som foregikk i huset. Vedkommende kunne ha sett at hun og barnevernet leverte barna, på formiddagen søndag 12. september.

Det var blitt en vane for Lise Lotte å observere hvem som fulgte med. Som regel gjaldt det folk i nabohus som skjulte seg bak gardiner. De trodde vel at de ikke var synlige, men det var de absolutt.

Men den dagen hadde det ikke vært noen tilskuere, for huset lå for seg selv. Det var ingen nabohus. Det eneste var om noen hadde sett bilene kjøre inn på eiendommen, som hadde en lang innkjørsel gjennom et skogholt. Uansett, vedkommende som etter sigende hadde sett mennene, måtte ha innsyn til eiendommen fra et eller annet sted.

Saksdokumentene sa henne lite. Men noe ville hun gjøre med den anonyme bekymringsmeldingen. Det korrekte var å diskutere den med kollegene.

Fra kontoret sitt kunne hun se Guro og Vegard på kjøkkenet. Guro lo av noe, hun hadde lett for å le, og Vegard, som var psykolog, hadde en tørrvittig humor. Fredrik var fremdeles i telefonen, så hun. De andre ville be henne ringe barnevernstjenesten. Men dette var jo ikke noe som gjaldt barna, det gjaldt beredskapshjemforeldrene. Det var innenfor Bufetats ansvarsområde, ikke barnevernets.

Sannsynligvis lå barna trygt og sov i sengene sine om natten, og Linda og Arild Størksen tok imot gjester, eller hva de var, en smule sent. Kanskje de spilte poker i kjelleren. Eller at det hadde vært et nachspiel etter en fest. Kanskje bare én gang. Skulle hun involvere sjefen, kollegene og barnevernstjenesten på grunn av en bekymringsmelding fra en søvnløs og sladrete nabo? Nei.

Det riktige var å ta en telefon til Linda Størksen, og spørre rett ut.

Har dere menn rekende i huset om natten? Jeg bare lurer, for en nabo bekymret seg for fremmede menn som kommer og går hos dere på nattetid. Hun lurer på om dere driver med snuskete aktiviteter. Gjør dere det?

Lise Lotte sukket. Nei, selvfølgelig kunne hun ikke det. Men hun kunne ringe og si at hun ønsket å flytte på avtalen de hadde fredag, og foreslå at de tok den i dag. Det var kort varsel, og det var sannsynlig at Linda allerede hadde planer for dagen.

Barna ble tett fulgt opp av barnevernet. Det var utnevnt en verge, og etter at politiet hadde registrert dem, hadde søknad om asyl blitt sendt til Utlendingsdirektoratet. I tillegg skulle Nilufer og Hamid vurderes av ernæringsfysiolog og få et tilbud i barnepsykiatrien.

Hun bestemte seg for å ta et hjemmebesøk med det samme. Selv om det var invaderende. Beredskapshjem var samarbeidspartnere, de skulle ikke mistenkeliggjøres eller sjekkes. Men hun visste at hun ikke ville få ro om hun ikke foretok seg noe.

Hun satte datamaskinen i dvale og plukket med seg vesken og jakken. Så stakk hun hodet inn i kjøkkenkroken.

«Jeg har et hjemmebesøk.»

Guro løftet hånden. «Kommer du tilbake til lunsj?»

«Ja, det rekker jeg sikkert. Snakkes!» Hun gikk hastig mot døren.

Etter å ha kjørt i tyve minutter i tett bebyggelse hele veien var det som å tre inn i en annen verden. Skjult bak en av hovedfartsårene ut av Bergen gikk en parallell vei med få hus og mye natur.

Gresset på markene hadde mistet sin friskhet, og det gule løvet i fjellene på motsatt side speilte seg i det stille vannet. Veien var gammel og smal, uten gul midtstripe. Langs den lå det hvite våningshus og røde låver, og innimellom nyere hus fra forskjellige tidsepoker. Ingen beitedyr var ute, men de elektriske gjerdene og de mange høyballene avslørte at det var husdyrhold her.

Det var lange avstander mellom eiendommene, og ikke mer enn drøye to hundre mennesker hadde adresse i denne dalen. Men til gjengjeld var naturen sjenerøs. Det var åpne enger og gressletter, og sildrende bekker og små skogholt å leke i. Grimevannet var stort, med holmer og nes, og var et fint sted å fiske i, ro på og bade i. Og massevis av åser og små fjell å bestige. Det var et idyllisk sted å vokse opp, bare noen minutters kjøretur unna all verdens moderne sivilisasjon.

Enda en gang slo det henne at alt dette måtte være svært fremmed for de to barna som var blitt flyttet hit. Hun ønsket at det hadde vært sommer, så de kunne ha gått på oppdagelsesturer i naturen med Linda og Arild, som sikkert gjerne ville ha gitt dem rike naturopplevelser. Men høsten var som oftest våt og forblåst, og ikke minst kald. Og kaldere skulle det bli når vinteren kom.

Hun svingte av og kjørte på den smale grusveien som delte et jorde i to. På begge sider var det elektriske gjerder, men nå som det ikke var beitedyr ute, var det neppe strøm i dem. Hun passerte en klynge med hus, men de delte ikke vei med Størksen-huset. Veien deres gikk gjennom en skog, og det var utsikt til vannet og fire holmer med høstgule trær.

Etter et par hundre meter kom hun til porten og gjerdet.

På hjemmebesøket før godkjenningen hadde hun reagert på at det var en inngjerdet eiendom, og Linda Størksen hadde forklart det med at det lå en badeplass her før de bygget huset, og folk fortsatte å komme hit for å bade. Og ikke minst feste. Deres egne barn hadde vært små, og ble forstyrret av ymse fylliker som kom drassende på poser med øl. De hadde bråkt, spilt høy musikk, forsøplet, og til og med tatt seg til rette i hagemøblene.

Arild og Linda hadde ikke hatt annet valg enn å privatisere eiendommen. Og over tid hadde gjerdet blitt til en to meter høy steinmur, og det hadde kommet opp port.

Eller kanskje portal var en riktigere betegnelse. Søylene på hver side besto av grovt tilhugget stein. Over lå en diger, svartmalt drager i jern. Selv smijernsporten var forseggjort.

I det minste var porten åpen. Selv om det var overdådig, var det tross alt en sikkerhet for barna. I hvert fall når porten var stengt.

Lise Lotte stanset bilen. Fra bagasjerommet hentet hun ut en pose. Det skulle bli hennes unnskyldning for å dukke opp uanmeldt.

Hun kikket seg rundt. Eiendommen var en perle. Usjenert, landlig, omgitt av skog, utsikt til skogkledde fjell og med umiddelbar tilgang til et stort vann. Ingen hus hadde utsikt hit, unntatt en koselig hytte på den ene holmen, der det gikk en liten bro til veien. De kunne kanskje se bort til Størksen-huset, det var vel rundt to hundre meter i luftlinje.

Hun passerte en dobbelgarasje. Den var lukket, og det sto ingen biler på tunet.

Det moderne funkishuset var svartmalt med flatt tak uten takstein. Det besto av første etasje og kjeller med egen inngang. Det bredte seg ut på neset, og det var både terrasser med sittegrupper, utepeis og utekjøkken, samt et lekkert veksthus som sikkert også var arkitekttegnet. En skrånende plen førte ned til stranden. Der var det en liten flytebrygge med to robåter.

I hagen var det bambus og klynger med bed. Alt var strømlinjeformet. Det vitnet om eiere med sans for det estetiske, enten de hadde betalt et hagefirma for det eller de hadde gjort alt selv.

Trampolinen var skiftet ut, den var helt ny. I tillegg hadde de satt opp noen lekeapparater.

Hun la merke til at tilgangen til vannet ikke var sikret. Barna på syv og fem år kunne ikke sendes ut i hagen uten tilsyn, for vann var som magneter på barn i alle aldre.

Ingen var å se i hagen. Heller ikke så hun noen i hytten på holmen. Den var nok lukket for sesongen.

Så hvor kunne varsleren ha befunnet seg? Det var usannsynlig at noen gikk på den private veien gjennom skogen etter midnatt.

Hun tok på seg sitt vennligste smil da hun ringte på.

Innenfor lød det fottrinn som nærmet seg. Linda Størksen åpnet.

«Neimen, hei!» utbrøt hun under rynkede bryn, samtidig som hun smilte. «Jeg ventet ikke deg i dag. Har jeg tatt feil av dagen?»

«Nei da. Jeg beklager at jeg kommer uanmeldt. Vi pleier ikke det, men jeg var i nærheten.»

«I nærheten? Ja vel?»

«Jeg har vært hos noen andre ikke langt herfra, og siden det bare var noen minutter unna dere, tenkte jeg at jeg kunne benytte sjansen til å levere klærne jeg har skaffet til barna. Jeg vet at dere har kjøpt en del, men jeg hadde en julekjole etter min datter, og jeg tror den hadde passet Nilufer. Jeg har også en dress etter Magnus i størrelse fem–seks år. Dere har vel ikke kjøpt juleklær til dem ennå?»

«Nei, det har vi ikke. Det er jo over ti uker til jul, og hvem vet om de blir værende hos oss så lenge?»

«Hvis alt fungerer mellom dere og barna, kan det være hensiktsmessig at de blir værende her,» ymtet Lise Lotte.

De hadde kommet inn på kjøkkenet. Det var stort, åpent og moderne. Posen satte hun på spisebordet.

«I tillegg er det noen hverdagsklær. Du får se på det om det passer. Hvis ikke vil jeg gjerne ha det tilbake, siden det er minner etter mine egne barn.» Hun var litt flau over å si det, og lo.

«Det var snilt. Vi har kjøpt en del praktiske klær, og barna ser ikke ut til å protestere på det vi velger ut ifra været.»

Døren ut til grovkjøkkenet sto åpen, og Lise Lotte skimtet kjeledresser, regntøysett, luer, støvler og jakker.

«Ja, jeg ser jo det. Det er bra.»

Linda møtte blikket hennes. «Vi hadde tenkt oss ut en tur i dag, siden vi ikke hadde noe på planen.»

«Ja vel? Hvor da?»

«Til kjøpesenteret. Vi skal på kino, tenkte jeg. Og så spise på kafé.»

«Det lyder hyggelig!» Lise Lotte prøvde å virke entusiastisk.

Det slo henne at Nilufer og Hamid kanskje ikke var klare til å være på et kjøpesenter som var fullt av folk. Men det fantes ingen fasit for når det passet å utvide horisonten.

«Vil du ha en kopp kaffe? Barna er på rommene sine. De sov lenge i dag. Det er så som så med nattesøvnen. Særlig Hamid sover urolig og våkner ofte. Han har mareritt, og er vanskelig å trøste. Nilufer er veldig stille og generelt passiv. Men Hamid snakker litt med meg. Takk og lov for at jeg kan kommunisere med dem! Jeg sier det til Arild hver dag, at det må ha vært skjebnen som sendte dem til oss. Har dere begynt å lete etter et fosterhjem til dem? Bare de ikke havner på en institusjon. Vi mener de absolutt har det best her, som en del av vår familie.»

«Nei, ikke ennå. Det er som du sier, veldig passende her, ikke minst siden du kan snakke med dem.»

Både Lise Lotte og de andre på jobben håpet at Linda og Arild Størksen ville gå fra å være beredskapshjem til fosterhjem. Men de hadde ikke nevnt det ennå.

Men det var før det kom inn en bekymringsmelding.

Lise Lotte var på nippet til å fortelle om telefonen hun hadde fått i morges, for hun ville ha svar på hva det kunne dreie seg om. Men hun utsatte det.

«Kan jeg få hilse på dem siden jeg først er her?»

«Ja, selvfølgelig. Jeg skal hente dem.»

Linda forlot den fancy kaffemaskinen uten å sette den på, og gikk mot soveromsfløyen.

Lise Lotte kikket seg rundt. Hun lot som om hun så på utsikten, men det var hytten på holmen hun vurderte. Alt hun så, var taket og deler av en vegg med et lite vindu i mønet, og et uthus. Det var ikke mye innsyn mellom Størksen-huset og hytten.

Hvordan kunne hun spørre om kjelleren? Om det befant seg menn der om natten? Det lød søkt. Sannsynligvis var det ingenting i det. Egentlig burde hun ha innkalt barna til kontoret og hatt en egen tolk, så hun kunne spørre rett ut. Linda var … vel, rett og slett ikke pålitelig som tolk hvis det var noe i bekymringsmeldingen.

Linda kom inn i stuen med et barn i hver hånd. «Her er de. De har lært å si hei, ja, nei og god natt.»

«Hei, Nilufer! Hei, Hamid!» smilte Lise Lotte, oppriktig glad for å se de to skjønne barna igjen. De virket ikke fullt så skjøre nå, men fremdeles var blikkene nedslått, det var kun Nilufer som kikket opp, og det alvorlige ansiktet myknet et øyeblikk da hun møtte blikket hennes.

Linda sa noe på deres språk.

Lydig sa begge to ‘heiʼ.

Så ble de ledet til sofaen, og de satte seg på hver side av Linda. Lise Lotte valgte toseteren på den andre siden av bordet.

«Kan du oversette for meg? Si at Ada lurer på hvordan de har det.»

Linda oversatte. Nilufer smilte svakt, uten å si noe.

«Ada vil gjerne møte dere.»

Etter at Linda hadde gjentatt det, nikket begge to.

«Kanskje på fredag?» Lise Lotte så på Linda. «I stedet for hjemmebesøk, siden jeg treffer dem her nå, kan vi la dem få en samtale på kontoret vårt.»

Linda Størksen nikket kort. «Det er det samme for meg. Jeg kan ta dem med inn til byen og fungere som tolk.»

«Det trengs ikke,» sa Lise Lotte med et avvæpnende smil. «Jeg kan hente dem her, og så får de en samtale med psykologen vår. Vi har tolk. Barnevernstjenesten vil sikkert også gjerne treffe dem. Det skjer jo en del i saken deres.»

«Det er jo meg de kjenner best. Er det ikke mest hensiktsmessig at jeg er med?»

Lise Lotte la den ene foten over den andre, men ble sittende med rak rygg. «Dette er fremdeles en kriminalsak, og i slike saker er foresatte ikke til stede, og dere er jo foresatte for dem nå. Dere er de trygge skikkelsene som sørger for alt som er fint og godt. Så det blir settevergen som tar seg av dem de timene. Det kan jo være godt for deg å få fri noen timer.»

Linda ble overbevist. «Ja vel.»

Det var lenge til fredag. Lise Lotte kunne ikke la hele uken gå uten å få ro i sjelen. Hun måtte vite at barna ikke ble utsatt for noe.

«Jeg lurer på om dere har hatt besøk?»

«Besøk?»

«Om andre enn du og Arild har vært til stede. Om barna har truffet andre enn dere to.»

«Nei, så mye besøk har vi ikke hatt. Min mor og far har vært her og hilst på barna, det var en uke etter at de kom til oss. De blir jo en del av nettverket. Og så var en nabo innom en ettermiddag, hun har en datter på åtte år, og vi tenkte at kanskje hun og Nilufer kan bli venner. Marte var ikke med da, bare moren. Hun ville bare hilse på, og vi to snakket sammen en liten stund. Ja, og så var min svigerfar innom en dag han skulle låne noe verktøy av Arild.»

«Når på dagen var det?»

«En morgen, før Arild kjørte til jobb. Kan jeg spørre hvorfor du vil vite dette? Jeg trodde nettverket vårt var viktig, og at det er bra at barna får møte andre så de blir kjent med dem og integrert i vår familie.»

«Ja, selvfølgelig. Bare det ikke blir for mange nye mennesker barna må forholde seg til.» Hun smilte.

Barna satt fremdeles stive og utilpasse i sofaen.

«Og ellers?» spurte Lise Lotte lett. «Hender det at de tar mentale avbrekk fra traumene og snakker om hverdagslige ting? Sier de noe om foreldrene eller om det som hendte?»

«De smiler og virker avslappet ved leggetid. De liker norske godnattsanger, selv om de ikke skjønner ordene. Mikkel Rev, Bjørnen sover, Ro, ro til fiskeskjær og Jon Blund. Jeg synger alle fire for dem hver kveld. Da smiler de og faller til ro. Og når Hamid bader i badekaret, leker han med en plastleke med skovlhjul som går rundt når han heller vann i skålene. Nilufer pleier å se på meg når jeg sminker meg. Hun liker også å dekke bordet. De spiser godt. Faktisk spiser de alt de kan, og lar ikke noe ligge igjen.»

«Det er en kjent problemstilling. Det er fordi de ikke stoler på at de skal få mat neste gang de blir sultne. Gi dem passe porsjoner på tallerkenen, og ikke la dem forsyne seg selv.»

«Jeg vet alt det,» sa Linda, litt kort nå.

«Det er bra. Nå skal jeg ikke oppholde dere mer. Hygg dere på kino og kafé. Og ring hvis det er noe.»

Det var ingenting å sette fingeren på, og Lise Lotte reiste seg. Hun måtte stole på den vurderingen de hadde gjort før ekteparet Størksen ble godkjent. Alt var i orden, og dette var et godt beredskapshjem. Barna trengte selvfølgelig mye mer tid. Innen jul ville de ha falt mer til ro, og da ville de også ha fått nye, gode minner som fordrev dem som fremdeles formørket deres unge sinn.

«Da henter jeg dem på fredag klokken ti,» sa Lise Lotte til avskjed.