Merete Lien

Appelsinparken

Merete Lien

Appelsinparken

Til Veronika og Aleksander

DEL I

Agnes

Norge, mars 2015

1

Det var den nye, store fergen som skulle frakte dem ut til den ytterste øya denne dagen. Noen få biler kjørte om bord. Så vinket billettøren på resten av de ventende passasjerene. Agnes skrådde over dekket. På gamlefergen foretrakk de fleste å bli stående på bildekket under overfarten, snarere enn å la seg stue sammen i salongen under dekk. Alexandra hadde alltid sagt at det var farlig å sitte der nede. Hva om fergen gikk på grunn og sank mens de alle desperat kjempet for å komme seg opp den ene smale trappen opp til dekket?

Det var lenge siden Alexandra hadde kommet med advarslene sine, og denne fergen hadde en kafeteria høyt over bildekket, med utsikt over fjord og øyer. Agnes satte kursen for den. Hun var lett i stegene, lykkelig over å være på vei tilbake til barndommens sommerøy. Invitasjonen fra Alexandra hadde gledet henne mer enn hun hadde kunnet forestille seg.

Hun stanset midt på gulvet, så rett på en bred rygg og et uryddig, mørkt hår. Det var noe med håret og holdningen, noe hun gjenkjente. Stefan var om bord! Han sto ved disken, i ferd med å betale. Hun tok et skritt. Det kunne ikke være ham. Hva skulle han på denne fergen å gjøre? På denne tiden av året? Alexandra kunne ikke ha invitert ham også?

Han snudde seg halvt, som om han merket blikket hennes. Det var ham. Hjertet hamret. Hun trakk seg skyndsomt tilbake, gikk ut og fortsatte opp til toppdekket. Hvor skulle hun gjøre av seg? Det var ikke mulig å gjemme seg, ikke med så få passasjerer om bord. Hvitveisblomstringen på øya og valfarten den medførte, var ennå flere uker unna. Folk hadde bedre ting fore enn å dra ut i havgapet en sur og overskyet fredag i mars.

Forhåpentlig holdt han seg i salongen. Hun satte seg på benken nærmest styrhuset. Motoren ruste. Fergen ség fra land. Stefan skulle sikkert gå av på en av de første øyene, beroliget hun seg selv. Der bodde det flest fastboende. Han hadde vel et ærend hos en av dem.

Det var kaldt. Hun var den eneste som satt ute. Dette var barnslig. Hun burde kunne gå inn i salongen, smile forbauset ved synet av ham, nikke vennlig og utveksle noen høflige fraser. Om hun ikke hadde vært så sikker på at han visste hva hun følte for ham. Hadde følt for ham. Forelskelsen hadde vært hinsides all fornuft og uten næring. Han så bare Alexandra. Det hadde vært ydmykende.

Han og Alexandra hadde vært samboere i et år eller to. Så ble det slutt. Det var uklart for henne hvem som hadde forlatt hvem, men Alexandra hadde giftet seg med Wilhelm en tid etter bruddet. Stort mer visste hun ikke. Etter det hadde hun ikke sett Stefan, og Alexandra hadde ikke snakket om forholdet.

Hun så øyer passere. Sommerhusene var stengt og lukket. Det eneste tegnet til liv var en og annen skarv som hadde tatt oppstilling på skjærene. De store fuglene spente ut vingene for å tørke dem, sto der som urørlige skulpturer, svarte mot de grå bergene og sjøen. Overfarten tok nesten en time, og vinden var bitende kald. Hun grep ryggsekken, reiste seg og gikk ned i salongen.

Han så opp idet hun kom inn. Smilte bredt. «Agnes! Det var uventet.»

«I lige måde.»

«Sett deg,» nikket han. Så reiste han seg. «Vil du ha kaffe?»

«Ja takk,» fikk hun frem.

«Vaffel?»

Hun ristet på hodet, sank ned i stolen overfor setet han hadde forlatt. En bok lå oppslått på bordet ved siden av koppen hans. Hun ville strekke seg etter den, se hva han leste, men rørte seg ikke. Han hadde også en ryggsekk med seg, registrerte hun, stor nok for overnatting, som hennes.

Han var tilbake, satte en kopp kaffe foran henne. «Hva bringer deg hit? Du bor i Oslo nå, gjøre du ikke?»

«Jo. Jeg skal besøke Alexandra.»

Han rykket til. Hva betød det? Hadde han fremdeles følelser for henne? Var han den forlatte?

Han smilte. «Alexandra og Agnes. Alltid sammen. Dere holder kontakten fremdeles, forstår jeg?»

Hun ristet på hodet. «Ikke egentlig. Det har blitt sjeldnere. Hun reiser visst mye. Noen ganger sender hun meg et postkort eller en tekstmelding. Med bilde av en eller annen severdighet.»

Men nå var det lenge siden. Ett år og vel så det hadde gått uten livstegn. Det var derfor hun var blitt overrasket over å bli invitert ut til øya for en helg. Så brått og uventet, og uten noen forklaring eller unnskyldning for den lange tausheten. Men slik var vel Alexandra. Brå. På den annen side hadde heller ikke hun tatt kontakt. Etter at hun møtte Jonas, hadde dagene vært belagt. Hun hadde sagt til seg selv at Alexandra og hun var i ferd med å vokse fra hverandre, slik barndomsvenninner ofte gjør. De var ulike i utgangspunktet. Så møtte de menn som også var svært ulike – og utviklet seg i hver sin retning. Slik hadde hun tenkt.

«Jeg har sett bøkene dine.» Han smilte vennlig. Som til en fjern, men god, gammel venn. Ikke mer enn venn. Absolutt ikke.

Hun rettet ryggen. «Det betyr at du har barn, regner jeg med?»

«Nei, slik har det ikke blitt. Jeg har nok med å ta vare på meg selv.»

«Du er fremdeles utenriksreporter? Frilanser?»

«Ja, verden er full av urolige steder. Der finner du meg. Hvem vil gi sine barn en slik far?»

Hun lette etter et svar.

«Men jeg har lagt merke til bøkene dine. De er vakre.»

Hun klarte å smile. «Du har ikke lest dem, regner jeg med? Ettersom det er barnebøker, mener jeg.» For et latterlig utsagn. Hun løftet kaffekoppen, tok en slurk.

«Typisk fergekaffe,» sa han og skar en grimase. «Jeg har bladd i bøkene dine og sett på akvarellene. Du er dyktig.»

«Takk.»

«Den første boken foregikk på Alexandras øy, ikke sant?»

«Ja.»

«Havfruen, var ikke det tittelen?»

«Havfruene,» rettet hun ham, ganske unødvendig. Entall eller flertall. Hva betød det for ham?

«Har du stiftet familie?» spurte han.

«Nei.»

«Du er yrkeskvinne på din hals?» Stemmen var ertende.

«Jeg skal faktisk gifte meg denne sommeren.»

«Til lykke.»

«Takk.» Hun måtte skifte samtaleemne før han begynte å stille høflige spørsmål om hennes tilkommende. Hun hadde ikke lyst til å snakke om Jonas, ikke med Stefan. Men hva skulle hun si?

Fergen gled inn mot første stoppested, uten at han gjorde mine til å reise seg. Hun ville spørre hvor han skulle, men fikk seg ikke til det.

«Du var mye på landstedet der ute?» spurte han.

«Alle skoleferier.» Sammen med Alexandra, moren hennes og stefaren. Det vil si, de to likte å reise utenlands. I lange perioder var det bare Alexandra, henne og en hushjelp. Det hadde gitt dem stor frihet.

«Da er det vel fint å komme dit igjen?»

«Ja. Skal du også …» Hun holdt inne.

«Jeg skal besøke en gammel venn. Han har leid en hytte der ute.»

«På denne tiden av året?»

«Han har bodd der siden sommeren. Han er forfatter, og tror at han skal skrive sitt mesterverk bare han holder seg borte fra gamle venner og Oslos vannhull.»

«Men han har invitert deg? Vil ikke det ødelegge konsentrasjonen hans?»

«Det spørs om det finnes noen konsentrasjon å ødelegge. Antagelig går det trått med skrivingen.»

Han lukket boken og la den i sekken. Forstyrret hun ham? Ville han heller ha lest videre?

«Hva med deg? Du er vel i gang med en ny bok?»

«Ikke akkurat nå.» Hun hadde prioritert flytting og oppussing av den nye leiligheten.

«Du har aldri skrevet for voksne?»

«Nei. Det er egentlig bildene som opptar meg mest. Teksten finnes allerede i dem. Om du forstår.» Noen ganger tvilte hun på at hun var blitt voksen. Hun skapte barnebøker for seg selv, like mye som for leserne.

«Jeg tror jeg forstår. For meg er det nesten omvendt. Jeg observerer, intervjuer og skriver. Fotografere gjør jeg bare dersom jeg ikke har en profesjonell fotograf med meg på oppdraget. For å belegge det jeg skriver.»

Det ble stille mellom dem. De var ferdige med det temaet.

Han kastet et blikk på sekken hennes. «Du blir ikke lenge denne gangen?»

«Bare over helgen.»

De var så godt som fremme. Fergen saktnet farten. De reiste seg og gikk mot døren.

«Hils Alexandra fra meg.»

«Er det lenge siden du så henne?»

«Ja,» sa han bare.

Fergen traff lemmen litt for hardt. Skroget ristet. Hun støttet seg til rekken.

«Kanskje vi støter på hverandre i løpet av helgen,» sa han.

Det håpet hun virkelig ikke. Hun hadde ikke godt av å være sammen med ham. Han gjorde henne usikker. Som om hun fremdeles var tjue.

De gikk i land sammen med en håndfull passasjerer, fastboende som hadde vært i byen for å handle, trodde hun.

«Hils endelig fra meg når du ser Alexandra,» gjentok han, bukket lett og hastet oppover mot grusveien.

Hun rynket pannen. Når du ser Alexandra? Var ikke det en merkelig formulering? Hvorfor sa han ikke ganske enkelt hils Alexandra?

Hun ble stående på fergekaien mens hun speidet etter Alexandra. Venninnen burde ha vært her nå. En tanke slo henne. Hadde det ikke vært naturlig om Stefan ble stående her sammen med henne – for å treffe Alexandra? Kanskje ikke. Hun ante jo ikke hvordan bruddet mellom dem hadde vært, eller om de hadde hatt noen kontakt siden.

Luktene som omga henne, fikk minnene til å strømme på, sterkere enn hun var forberedt på. Hun kjente øya ut og inn. Hadde trålet den i all slags vær, samlet glattslipte steiner og plukket blomster og bær. Hun hadde diktet historier. Ofte om havfruer. Som barn hadde Alexandra og hun forsøkt å få hverandre til å tro at de hadde sett en havfrue på en av utsidestrendene, eller på et skjær. En havfrue som nettopp hadde forsvunnet i bølgene. De hadde antagelig forlest seg på H. C. Andersens eventyr. Og i tillegg sett Disney-filmen om den lille havfruen utallige ganger.

Hun så ikke lenger Stefan. Han hadde svingt inn på grusveien, gått nordover eller sørover. Det lot ikke til at noen kom for å møte henne. Alexandra burde ha vært på bryggen, kommet hastende mot henne da fergen la inntil, full av latter. Gitt henne en klem, tatt armen hennes og snakket om hvor altfor lenge det var siden de hadde sett hverandre. Kunne hun ha misforstått fergetiden? Kommet på feil dag?

Hun trakk mobilen opp fra lommen og leste tekstmeldingen fra Alexandra en gang til. Nei, både dagen og tiden var korrekt. Og hun så at hun selv hadde takket for invitasjonen og svart at hun kom, og at hun gledet seg.

Kanskje hun skulle legge veien om sandstranden? Hun hadde alltid likt å gå der, sette føttene i myk, hvit skjellsand og kikke etter sneglehus av skimrende perlemor. På denne tiden sto sommerhusene tomme. Ingen ville irritere seg over at hun gikk for nær terrassene deres eller hagemøblene som var strategisk utplassert mellom eiendommene og sjøen, for å holde folk unna. Skulle hun vente enda litt til? Nei, Alexandra kjente fergetidene. Hun fikk gå mot huset. Det verste som kunne skje, var at de gikk forbi hverandre, Alexandra på grusveien, og hun langs innsidestranden.

Solen forsøkte å trenge gjennom skylaget. Det var uventet mildt her ute, men slik var det ofte når vindretningen var den rette. Sanden var like hvit og skinnende som hun husket den, vannet klart. Hun fikk øye på et rosa sneglehus, plukket det opp og stakk det i lommen. Humøret steg. Møtet med Stefan hadde ikke gått så verst. Hun hadde ikke vist seg fra sin mest avslappede og naturlige side, men hun hadde ikke dummet seg ut, heller. Han var fortid. Livet hadde gått videre.

Hun nådde alleen som gikk fra bryggen og båthuset og opp til den store sveitservillaen. Hvor mye tid tilbrakte egentlig Alexandra og mannen her ute? Kanskje de bodde her fast nå? Han drev med investeringer, og det kunne han vel gjøre hvor som helst. Investeringer og kunstkjøp. Det provoserte henne at menn som ham kjøpte kunstverk som om de var verdipapirer og plasserte dem i bankhvelv, mens de ventet på at verdien skulle øke nok til at det lønte seg å selge dem videre.

Sannheten var at hun ikke likte Alexandras ektemann. Kanskje var det den egentlige årsaken til at kontakten mellom dem hadde blitt stadig mer sparsommelig. Hun syntes venninnen endret seg sammen med ham. Antagelig var hun bare fordomsfull. Selv hadde hun alltid for lite penger. Da var det lett å mislike dem som hadde svært mye. Som Wilhelm Steen.

Alleen sto uten blader. Glassverandaen mot fjorden hadde tomme, blanke vinduer, og døren mot hagen var lukket. Hun fortsatte rundt huset, til ytterdøren. En dyr bil sto parkert ved den gamle låven, ved siden av noen sykler. En grå katt stirret på henne.

Hun rakk knapt å banke på ytterdøren før den ble åpnet. En ukjent kvinne sto foran henne. «Du må være Alexandras venninne,» smilte hun.

«Ja, jeg er Agnes Lind.»

«Hennes mann venter deg i dagligstuen. Bare sett fra deg sekken her.»

Alexandra, ville hun si. Hvor er hun? Men kvinnen skrittet allerede inn gjennom korridoren, mot en halvåpen dør.

Huset duftet som før, av noe gammelt og trygt. Filleryene var de samme, bildene på veggene også. Men det var stille her. En merkelig, rungende stillhet. Det hadde vel med årstiden å gjøre.

Kvinnen skjøv døren opp. «Her har du gjesten din, Wilhelm.»

Agnes nølte. Han satt i rullestol. Det var hun ikke forberedt på.

Han smilte og rakte henne hånden. «Velkommen, Agnes.»

Hun tok hånden hans. «Takk. Hvor er Alexandra?» datt det ut av henne.

Døren til gangen ble lukket.

Han sukket tungt. «Sett deg her, Agnes.»

Hun satte seg. Bordet mellom dem var ikke dekket til noe måltid. Det var nakent bortsett fra to store konvolutter.

«Alexandra er ikke her. Jeg beklager om du føler deg narret, men jeg trenger din hjelp.»

«Hjelp?»

«Hun har forsvunnet. Forlatt meg.»

Hun visste ikke hva hun skulle si. «Rullestolen,» begynte hun. «Hva …» Hun holdt inne. Kjente seg brydd og usikker.

«Jeg lider av en muskelsykdom. Den tar livet av meg. Men det går langsomt.» Stemmen var besk.

«Det gjør meg vondt å høre.»

Han trakk på skuldrene. «Takk.»

«Forsvunnet?» gjentok hun. «Sa du at Alexandra var forsvunnet?»

«Ja. De siste årene har hun reist svært mye. Hun har vært i Italia i uker av gangen. Jobben hennes …» Han slo ut med hendene, som for å favne alt Alexandra drev med, alle prosjektene hennes.

«Men nå …» fortsatte han. «Jeg har ikke hørt fra henne på snart fire måneder.» Han fanget blikket hennes, holdt det fast. «Har du hørt fra henne? Har hun kontaktet deg?»

«Ikke før denne invitasjonen. Den kom ganske uventet.»

«Når hørte du sist fra henne?»

«For rundt et år siden.»

«Ringte hun deg?»

«Nei. Det var bare en tekstmelding.»

«Fra Roma?»

«Ja.»

«Jeg tenkte meg det. Roma.» Han uttalte ordet med tydelig misbilligelse.

«Men det var ikke hun som inviterte meg hit,» la hun til, ganske unødvendig.

«Nei, det var jeg som sendte invitasjonen. Jeg trenger som sagt din hjelp.»

«Hvordan skal jeg kunne hjelpe deg?» Alexandra var forsvunnet. Hadde noe tilstøtt henne? Hun støtte fra seg fryktelige bilder. Han burde snarere kontakte politiet og sørge for at Alexandra ble ettersøkt.

«Du er den som kjenner henne best, og du bodde sammen med henne i Roma.»

Det var lenge siden. De hadde hatt ett år i Roma. I en leilighet rett ved appelsinparken. «Var det der hun var sist du hørte noe?»

«Nei. Hun var på vei til Toscana. For å besøke sin far. Det var som sagt for cirka fire måneder siden. Jeg regner med at hun er i Roma nå.»

«Far? Du mener Henrik? Stefaren?»

«Nei. Hennes kjødelige far.»

«Han er død. Han døde lenge før jeg ble kjent med henne.»

Wilhelm virket utålmodig, som om han mente at hun var tungnem. «Det viste seg at det var løgn. Hun har altså ikke fortalt deg sannheten om faren?»

«Nei.» Kunne Alexandra ha fått vite noe så dramatisk uten å si noe til henne?

«Vel, han lever, og han dukket opp for et halvt års tid siden.»

«Dukket opp? Du har møtt ham?»

«Nei, og jeg vet ikke mye.»

Faren levde? Det var sårt å tenke på at Alexandra og hun var blitt så fremmede for hverandre.

«Han hadde brukt en privatdetektiv for å oppspore henne da han på en eller annen måte fikk vite at ekteskapet med Alexandras mor hadde resultert i en datter.»

Hun strevde med å tenke klart. «Alexandras mor var enke da hun kom tilbake til Norge. Hun ville ikke ha løyet om noe slikt,» protesterte hun. «Har du snakket med henne?»

«Du vet utmerket godt at den dragen ikke vil snakke med meg. Hun mener at jeg ikke er god nok for hennes datter. Dersom jeg fortalte henne at Alexandra har forlatt meg, ville hun applaudere.»

«Men Alexandra mente at mannen som dukket opp, som du sa, virkelig er hennes far?»

«Ja.»

«Hva vet du om ham?»

«Han er engelsk av fødsel, men bosatte seg i Monaco på et eller annet tidspunkt. Da han fikk kontakt med Alexandra, kjøpte han en gård i Toscana og ville slå seg ned der. Antagelig i håp om å få besøk av henne.»

Tankene svirret. Dette lød som ren fantasi. «Hun dro dit, sa du. Til Toscana? Møtte hun ham?»

«Det regner jeg med. Men jeg har som sagt ikke hørt fra henne. Hun reiste dagen etter at vi …» Han holdt inne.

«Etter at dere hva?»

«Etter at vi kranglet. Hun trampet ut herfra i sinne. Hun sa at hun aldri ville tilgi meg, og at ekteskapet vårt var over.»

Irritasjonen steg i henne. Han holdt tilbake informasjon, ga den til henne i små porsjoner. Dette var det første han burde ha sagt. «Da ønsket hun vel å forsvinne. Fra ditt liv.»

Noe glimtet til i øynene hans. «Skal du ikke spørre meg hva som var så utilgivelig?»

«Få høre.»

«Det dreide seg om en gammel utroskapshistorie. Jeg har vært utro én gang. Det varte i noen uker, og det er mange år siden.»

«Og det fikk hun vite?»

«Beklageligvis. Hun kom over noen brev fra … denne kvinnen.»

Hun betraktet ham. Det var umulig å lese ansiktet hans. «Du ønsker å finne henne?»

«Selvfølgelig. Hun er min store kjærlighet! Jeg lever ikke lenge. Jeg kan ikke dø uten å ha henne hos meg.» Han snudde seg vekk. «Etter det er hun fri. Jeg ber bare om et år eller så av hennes tid.»

Hun hadde glemt sykdommen. På tross av rullestolen. Dødsdommen. Hun lente seg frem. «Du har vel etterlyst henne? Kontaktet politiet? Frelsesarmeen? Denne faren hun skulle besøke?»

Han sukket tungt. «Hun vil ikke bli funnet, er jeg redd. Hva skulle det gagne meg om politiet fant henne? Det ville bare gjøre alt verre. Og jeg er redd for skandalen dersom det kommer ut at hun har forlatt meg. Jeg har grunnet og tenkt. Du kan finne henne. Du er den som kan få henne til å forstå at jeg trenger henne nå. Du må si at jeg bønnfaller henne om å komme tilbake til meg. Hun er min store og eneste kjærlighet. Jeg kan ikke dø uten å se henne. Uten å ha henne her hos meg.» Han så bort.

Hun betraktet ham. Det var vanskelig å forestille seg at han kunne nære slike følelser for et annet menneske. Han snakket om stor kjærlighet, men den kom ikke til syne i øynene hans, i blikket. Samvittigheten stakk til i det samme. Mannen var dødssyk. Og hvordan kunne hun kreve at han viste følelser slik hun forventet å se dem i et annet menneske? Han var ikke en mann som lett viste hva han følte. «Vet hun at du er syk?»

«Nei. Jeg fikk diagnosen etter at hun hadde reist sin vei. Frem til da trodde jeg … trodde vi … at jeg rett og slett var sliten og trengte hvile. Det var derfor vi befant oss her ute på øya. Sjøluften og roen skulle gjøre meg godt, mente hun.» Han lente seg frem. «Jeg ber deg på mine knær, Agnes! Finn henne, og få henne med deg hit!»

Hun møtte blikket hans. «Er du ikke redd for at noe har tilstøtt henne?»

Han rynket pannen. «Egentlig ikke. Hun er ikke slik.»

«Slik? Er kvinner som utsettes for vold …»

Han stanset henne med en håndbevegelse. «Det er ikke det jeg mener.» Han ristet på hodet. «Jeg hadde glemt at du er feminist på din hals. Jeg mener bare å si at Alexandra er i stand til å ta vare på seg selv, under alle omstendigheter. Det vet vel du?»

Det hadde han for så vidt rett i. Hun valgte å overhøre den nedlatende bruken av ordet feminist.

«Hun tar ikke dumme sjanser,» fortsatte han. «Og hun er i stand til å vurdere folk. Dessuten har hun sin far nå. Han later til å være en mann med penger og forbindelser. Han tar nok vare på henne. Om hun skulle behøve det.»

Tankene raste gjennom henne. «Vet du om noe har skjedd rent økonomisk?»

«Du mener om store summer har forsvunnet fra en av kontoene hennes?»

«Ja?» Slikt skjedde på film. Når folk forsvant.

«Ærlig talt ikke. Den tanken har ikke falt meg inn. Vi har dessuten ingen felles bankkontoer. Slikt er strengt konfidensielt. Ingen i hennes bank ville gå med på å gi meg opplysninger av den art.» Han lente seg frem, innstendig. «Hun lever i beste velgående. Det føler jeg på meg. Det er jeg overbevist om. Men hun er dypt såret, og nekter å tilgi meg. Du må få henne til å forstå at den andre kvinnen aldri betød noe, og at jeg angrer dypt og inderlig.»

Hun møtte blikket hans. «Hva er det egentlig du vil ha meg til å gjøre?»

Han nikket mot konvoluttene. «Jeg har forberedt reisen din. I den ene konvolutten finner du alt av billetter og hotellreservasjoner. I den andre alle adresser og spor jeg har når det gjelder Alexandras tidligere opphold i Italia.»

«Billetter?»

«Ja. Du må vel først dra tilbake til Oslo for å pakke? Deretter tar du fly til Bergen og forsøker å få noe ut av moren hennes. Angående faren som dukket opp, mener jeg, og eventuelle andre forbindelser. Moren må ha hørt fra henne. Du har flybillett fra Bergen til Milano. Derfra tar du hurtigtoget til Firenze.» Han gjorde en pause, som om han ventet protester.

Hurtigtoget til Firenze? Den røde pilen. Frecciarossa. Alexandra og hun hadde tatt toget som gikk mellom Milano og Napoli noen ganger.

«Derfra tar du et lokaltog til landsbyen der Alexandras far holder til. Den billetten kjøper du selv på stasjonen.» Han smilte så vidt. «Men alt dette vet du. Du har jo reist rundt i landet før. Der gården ligger, finnes ikke noe hotell. Men det er mulig å leie rom på selve gården. Agroturisme, er det ikke det de kaller det nå for tiden? Jeg har sørget for å reservere et av værelsene.»

Hun stirret på ham, prøvde å forestille seg at hun faktisk dro, at hun …

«Dersom du ringer nummeret som står på bestillingsbekreftelsen, blir du hentet på stasjonen, ble jeg fortalt.»

Hun så for seg landskapet i Toscana, den intense grønnfargen, de svarte sypressene. Sølvskjæret i oliventrærnes blader. Virkeligheten var mange steder nøyaktig som glansbildene på postkortene og turistkalenderne. Det hadde hun selv erfart.

«Dagen etter drar du tilbake til Firenze og fortsetter til Roma. Med hurtigtoget. I Roma har jeg bestilt hotell til deg. Like ved Pantheon.»

Hun klarte å summe seg. «Roma? Hva om Alexandra befinner seg i Toscana? Hos faren?»

Et øyeblikk virket han usikker, som om den muligheten ikke hadde falt ham inn. Så gjenvant han fatningen. «Du kan når som helst avbryte reisen og dra hjem igjen. Sammen med henne. I så fall må du selv sørge for å bestille billettene.» Han grep den ene konvolutten, åpnet den og trakk opp en mindre konvolutt. «Her har du et bankkort og en kode. Lær deg koden og makuler den. Du kan bruke de pengene du trenger. Innenfor rimelighetens grenser, selvfølgelig. Hotellet i Roma er bestilt for to uker, men jeg ga klar beskjed om at vi må ha en viss … fleksibilitet. Du kan bli der lenger, eller kortere.»

«Hvordan kunne du bestille alt dette uten å snakke med meg først? Du aner ikke om jeg har anledning til å dra. Om jeg er villig.»

Han trakk på skuldrene. «Billettene kan avbestilles. Jeg har ikke kjøpt … hva heter det … økonomiklasse.»

Selvfølgelig ikke. Og selvfølgelig regnet han med at det var større sjanse for at hun ville si ja dersom alt var klappet og klart. At hun ville bli fristet dersom han la billettene foran henne. Det hadde han jo rett i.

«Hva sier du? Har vi en avtale?»

Hun nikket og kjente en sitrende spenning.

«Du rapporterer til meg daglig. Og oftere dersom noe oppstår. Via mobilen. Du når meg når som helst.» Han slo ut med armene. «Jeg sitter her. Annet kan jeg ikke.»

Hun nikket igjen. Konvoluttene trakk blikket hennes til seg. Hva inneholdt den han ikke hadde åpnet? Var noen av adressene og forbindelsene fra hennes tid i Roma?

«Du har nummeret mitt. Det var det jeg sendte innbydelsen hit fra.»

«Alexandras mobil. Navnet hennes kom opp da jeg fikk meldingen. Hun har da også en telefon? Du har vel forsøkt å kontakte henne?»

Han så ut som om han mente hun var et barn som lærte langsomt. «Selvfølgelig. Hun hadde to mobiler, to numre. Jeg har den ene. Hun la den igjen her. Eller glemte den.» Han nikket mot en mobil som lå i vinduskarmen. «Men først hadde hun slettet alt som kunne være av interesse. Den andre tok hun med seg. Du finner nummeret i konvolutten. Jeg har ringt og sendt meldinger, men får ikke annet svar enn at nummeret ikke lenger er i bruk. Hun har byttet nummer for å gjemme seg for meg.»

Igjen steg angsten i henne, som en brå kulde. «Eller så har noe tilstøtt henne.» Det var vel et dårlig tegn at man ikke kunne nå et menneske? Når en mobil brått ikke lenger var i bruk?

«Jeg nekter å tro at hun er … at hun …» Han skjøv konvoluttene mot henne. «Det er enkelt å skaffe seg en ny mobil, et nytt nummer. Enkelt å stenge sin mann ute dersom man ikke vil tilgi ham.» Han stakk hånden i lommen, fant et lite nøkkelknippe og la det oppå konvoluttene. «Her har du nøkkelen til huset ved fyret.»

«Fyret? Jeg forstår ikke?»

«Jeg beklager, Agnes, men jeg kan ikke tilby deg overnatting her i huset. Det er sykdommen.» Han så nedover sine ubrukelige ben, skjult under et pledd «Jeg sover så dårlig. Jeg klarer ikke å ha fremmede i huset.»

Fremmede? Var hun en fremmed? Hans hustrus beste venninne? I hvert fall en gang i tiden. Det han sa, virket underlig, så stort som huset var. I annen etasje lå rekker av soverom, og her nede var det to kammers som tjenestefolkene brukte før i tiden. Hushjelpen hadde sovet der når de var her om sommeren.

«Som sagt, jeg beklager. Og nå er jeg sliten.»

Hun reiste seg, følte brått trang til å komme seg ut av huset, i frisk luft. Stuen føltes varm, luften innestengt.

«Da har vi en avtale? Du ombestemmer deg ikke?»

«Nei. Vi har en avtale.» Hun forbauset seg selv ved å svare så kontant. Men nå var den siste tvilen borte. Hun måtte finne ut hva som hadde skjedd, forvisse seg om at Alexandra levde i beste velgående, og at det var av egen fri vilje dersom hun holdt seg borte fra Wilhelm.

Hun bøyde seg og tok konvoluttene.

«På gjensyn, Agnes.»

«På gjensyn.»

«Og husk å oppdatere meg jevnlig.»

Hun mumlet et svar og gikk mot døren. Hun kunne vel ikke godt ønske ham god bedring når sykdommen ifølge ham var uhelbredelig?

«Min søster har sørget for at du finner mat og drikke i leiligheten ved fyret. Og at en seng er redd opp for deg.»

«Din søster?»

«Ja, jeg sa vel at min søster har flyttet hit for å hjelpe meg?»

Det hadde han ikke sagt. Så kvinnen som hadde åpnet for henne, var hans søster – og ikke en husholderske? «Da er det jo godt at du har henne.»

«Ja. Hun er en engel. Hun har lovet å bli her til Alexandra er tilbake.»

Hun fant ikke noe passende svar, gikk bare ut i gangen, la konvoluttene i ryggsekken og fortsatte ut.

Luften var uventet klar og ren. Hun trakk den inn i dype drag. Stuen hun forlot, måtte ha vært enda mer innestengt enn hun merket da hun satt der. Hun snudde seg og så tilbake mot huset. Et ansikt fanget oppmerksomheten hennes. En guttunge sto i et av vinduene i annen etasje, med ansiktet trykket mot glasset. Søsteren hadde antagelig en sønn. Hun løftet hånden og vinket. Gutten vinket ikke tilbake, men trakk seg skyndsomt inn i rommet. Nå var alle vinduene tomme, blanke flater.

Hun gikk ut av hagen og svingte sørover, mot fyret. Da hun var ute av syne for dem i huset, stanset hun og fant frem mobilen. Hun ville forsøke Alexandras nummer. Men nummeret som lå lagret, var det Wilhelm som brukte, og han hadde fortalt henne alt han visste. Eller alt han ønsket å fortelle. Hun la mobilen tilbake i sekken og fortsatte mot fyret.

Den gamle fyrmesterboligen lå et lite stykke fra selve fyret, ved siden av uthusene. Hun låste opp. Gikk en runde. Rommene i første etasje lå tomme. Om sommeren ble de brukt som kunstgalleri. Nå var de fleste sporene etter den virksomheten ryddet bort i påvente av neste sesong. Det eneste som fantes, var bunker med bøker og postkort og noen gamle utstillingsplakater.

Hun tok fatt på trappen. Hun hadde vært her før, kjente huset. Studentene og skoleelevene som hadde sommerjobb her ute, sov ofte i leiligheten over kunstgalleriet. Om man kunne bruke et så pretensiøst ord om utstillingslokalene.

Det var fem soverom her, alle like triste og upersonlige. Fyrforvaltningen eide bygningene, og de hadde ikke hatt noe ønske om å bevare dem slik de hadde vært den gangen fyrvokteren og assistentene hans bodde her. En rekke moderniseringer hadde gjort leiligheten praktisk og lettstelt – og stygg. Det eneste sporet fra eldre tid var de gamle støpejernsovnene som ingen lenger brukte. De sto her og rustet av saltet i luften. Alt rustet her ute.

En seng var redd opp, og det var ganske riktig mat i kjøleskapet – ferdigsmurte smørbrød. Hun var sulten. Wilhelm og søsteren hans hadde ikke tenkt på å tilby henne noe å spise, og det var lenge siden hun satte seg på kystbussen i Oslo.

Smørbrødene var delikate. Det skumret så vidt ute. Hun skulle gjerne hatt et glass vin etter dagens opplevelser. Hun hadde vin. Hun åpnet sekken og fant vinen hun hadde tatt med seg til vertskapet – en vin som var mye dyrere enn de flaskene Jonas og hun pleide å kjøpe.

Hun hadde kjøpt en italiensk vin hun visste at Alexandra satte pris på – rødvin fra Sicilia. Hun fant opptrekker og et glass, åpnet flasken, fylte glasset og bar det med seg ut i hagen.

Kvelden var fremdeles mild og stille. Hun nippet til vinen og hørte den svake lyden av bølger mot rullesteinstranden. Et skip måtte ha passert. Et sted her på øya befant Stefan seg. Men han tenkte ikke på henne, og hun aktet ikke å tenke på ham. Det var uklokt av en kvinne å trakte etter en mann som ikke ønsket seg henne. Ødeleggende. Det visste hun alt om. Det ga en mann for mye makt. Et kort øyeblikk så hun for seg Alexandras ansikt, hørte latteren hennes. Det var sikkert en og annen mann som kunne ha sagt det samme om Alexandra. Sagt at hun hadde for mye makt – over for mange. Men hun hadde aldri utnyttet den makten. Ikke som Agnes hadde sett.

Vinglasset var tomt. Hun reiste seg og gikk gjennom hagen og mot utsidestranden. Stanset. Gikk hun til stranden i håp om å støte på Stefan? Sjansen for det var liten. Men muligheten var der. Risikoen var der. Hun gikk videre, kunne ikke være på øya uten å se det åpne havet. Det var ikke sikkert hun kom tilbake hit.

Havet lå nesten blikkstille. Hun balanserte over rullesteinene. Sjøen var glassaktig, hadde den særegne speillignende flaten den fikk på denne tiden av kvelden, når været var som i dag. Eikeskogen lenger nord hadde fått det velkjente, lilla skjæret som farget trærne like etter at solen gikk ned bak fjellene på fastlandet. Snart begynte skumringen.

Hun lot blikket sveipe over strendene, først nordover. Så sørover, der hun skimtet de øde røysene av grå stein i det fjerne. Ikke et menneske var å se, ingen båter. Nå satt Wilhelm i Alexandras hus. Eller tilhørte huset stadig Alexandras mor? Det var hun som hadde arvet det i sin tid.

Hun bøyde seg og plukket opp en glattslipt stein. Vendte blikket mot de to fyrtårnene og husket spenningen med å klatre opp de mange trinnene i gamletårnet og se over på den blanke lykten i toppen av det nye tårnet. Når det var mørkt, så de lysstripen feie over landskapet i en jevn rytme.

Hun hadde lovet å dra til Italia for å finne Alexandra. Men hun visste ikke hvor hardt hun ville forsøke å overtale venninnen til å vende tilbake til Wilhelm, om hun fant henne. Det kom an på hva slags liv Alexandra levde nå. Hva hun hadde å si om bruddet med ektemannen – og hans sykdom. Hun forsøkte å se Alexandra for seg et sted i Italia. Syntes hun hørte venninnens ubekymrede latter. Alexandra tok alt det gode livet bød på som uventede, gledelige gaver. Leende, og noen ganger vantro. Hun mislikte planer og rutiner. Følg vinden, sa hun ofte. Følg børen i seilet. Selv hadde hun protestert over ordbruken, sagt at det var noe de som drev med kiting eller surfing ville ha sagt. De fulgte vinden, hadde hun erfart. Alexandra bare lo. Men nå var hun forsvunnet.

Hun frøs ved tanken, var brått ikke like sikker som Wilhelm på at noe fryktelig ikke hadde tilstøtt Alexandra. Hun gikk tilbake mot husene ved fyret. Fant vinflasken og skjenket seg enda et glass. Hun tok med seg mobilen og satte seg på en benk på tunet. Skulle hun finne frem Alexandras nye telefonnummer og forsøke å nå henne?

Mobilen lyste hvitt. Displayet fortalte henne at det ikke var dekning her. Hun hørte lyden av ryttere som passerte på grusveien, stemmer. Jonas ventet antagelig på telefon fra henne. Hun kunne lete etter et sted med dekning, eller vente til i morgen med å ringe. Hun ville vente. Han visste hvor hun befant seg, og var ingen engstelig type. Og Alexandras nye nummer var ikke i bruk, hadde Wilhelm sagt.

Det var snart helt mørkt. Hun kunne gå inn i huset, tenne lys og studere innholdet i konvoluttene Wilhelm hadde gitt henne. Noe holdt henne tilbake. Tanken på reisen som lå foran henne, fylte henne med forventning. Var hun kanskje redd for at konvoluttene inneholdt noe som ville tvinge henne til å ombestemme seg? Gi dem tilbake til ham?

Han hadde vært sikker på at hun ville dra, til tross for at han påpekte at billettene kunne avbestilles. Han var antagelig ikke vant til avslag. Men nå var han en forlatt ektemann. Og syk.

Hvordan hadde en kvinne som Alexandra kunnet falle for en mann som ham? Han hadde utseendet med seg. Og penger. Men Alexandra hadde egne penger. Og det fantes mange menn som så godt ut. Som Stefan. Selv hadde hun alltid syntes at Wilhelm utstrålte en slags kulde. Men også en mann som ham kunne trolig elske. Og nå var han døende. Hun måtte ikke glemme det. Måtte ikke være så ivrig etter å kritisere ham. Ga hun ham skylden for at kontakten mellom henne og Alexandra var blitt brutt? De gangene hun hadde møtt venninnen i årene etter giftermålet, hadde hun følt en stadig større fremmedhet. Som om Alexandra gradvis ble en del av Wilhelms verden. Av en pengeverden, som hun kalte det for seg selv. Den siste gangen de møttes, hadde også Alexandra snakket om investeringer og kunst som kom til å stige i verdi. Og Wilhelm hadde smilt fornøyd. Alexandra er dyktig, hadde han sagt. Hun har teft.

Noen sa at like barn leker best, andre at motsetninger tiltrekker hverandre. Begge deler var sikkert sant. Hun hadde tenkt at det siste gjaldt for Alexandra og Wilhelm, men med tiden ble antagelig motsetningene mindre. Det var ikke lett å unngå å la seg påvirke når man levde tett sammen. Som Jonas og henne. Hun var i ferd med å bli en annen enn den hun hadde vært da hun møtte ham. For henne handlet det kanskje bare om å bli voksen omsider? Bli en som eide leilighet og stiftet familie? Lyttet til fornuftens stemme? Det var på høy tid. Hun hadde fylt tretti nå.