Willy Ustad

15

Bueskytteren

Rød måne

Personer

Kolrun Ulvhildsdatter – bueskytter

Rite Ulvhildsdatter – Kolruns søster

Halle – Rites sønn

Runar – Kolruns hest

Are Vidfarne – ærendsrytter for storbonden på Egge

Eyvind Bolt – stormann som Kolrun kjempet med tidligere, Halles kjødelige far

Gunnhild til Egge – Eyvinds kone

Håkon – Eyvind og Gunnhilds arving

Gudmund på Egge – storbonde, Gunnhilds far

Karl Jernhanske – bestyrer på kongsgården i Nidaros, lagmann i Trøndelag og Jemtland

Erkebiskop Olav

Aslak Blide – handelsbestyrer i erkebispegården

Ludmilla – legekone i Nidaros

Juta – bondekone på Innerøya

Ulvhild – Kolrun og Rites mor, bestyrer av den største Bolt-gården i Verran

Urda – legekone i Verran

Erik Bårdssønn – verrabygg

Ulf Glade Bårdssønn – verrabygg

Halvdan Bjarnessønn – verrabygg

Gøril – taus fra Vadstensholm, nå i Verran

Torbjørg – taus fra Vadstensholm, nå i Verran

Wilhjalm prest – prest i Verran

Ygg/Trygve Aslakssønn – høvding i bygda med åsatro

Heming Skjalgssønn – bonde i Yggs bygd

Bergfrid – hans kone

Hænir/Audun – deres sønn

Frøydis – deres datter

Einar Rutgerssønn – bonde i Yggs bygd, Hemings granne

Jon på Haltbakken – bonde i Yggs bygd

Drengen Arne – arbeider på Jons gård

Ole på Sjøsveet – fattig bonde i Yggs bygd

Hallger på Sjøsveet – hans sønn

Birje – ungjente, dyktig bueskytter

Sigvard – dreng på Vadstensholm

Odd – dreng på Vadstensholm

Inga – taus på Vadstensholm

Vesle-Bengt – Ingas sønn

Brynhild – taus på Vadstensholm

Ane – taus på Vadstensholm

Berte – taus på Vadstensholm

Tora – taus på Vadstensholm

Halvard – skomaker på Vadstenholm

Lavrans Tordkjeldssønn – bonde på Trymsgjerdet

Bjørn Gråskjegge – en mann utenom det vanlige, venn av Kolrun og Rite

Herdis – en kvinne utenom det vanlige, venn av Birje

Finn Grimssønn – pelsjeger og leiemorder

Slik sluttet forrige bok

Finn hørte lyden av at noen skjøv opp ljorelemmen, og like etter kom en tynn strime av røyk. Noen der inne sa noe, en annen lo. Kvinnerøster – og siden Juta skulle bo her alene, måtte den andre komme fra Kolrun Manndraper.

Døra til våningshuset gikk opp, og en kvinne i en mørk kappe med hette løp ut. Hun hadde en trebøtte i hånden og løp barfot mot fjøsdøra. Finn trakk strengen tilbake og la to fingre på avtrekkeren mens han siktet på døra. Hun ville stå stille et lite øyeblikk mens hun åpnet den.

Nå – hun rykket døra opp i det samme han lot skuddet gå.

Det braket da bolten traff treverk inne i fjøset, men kvinnen stupte forover og ble liggende halvt inne i døråpningen.

Skrik, for helvete, skrik – og få ut den andre!

Hun skrek ikke. Hun rørte seg ikke i det hele tatt. Ingen kom ut av våningshuset. Finn spente armbrøsten og ladet den før han reiste seg halvveis opp for å se hvem han hadde drept. Han så at det ytterste bordet i døra var brukket tvers av helt øverst, så hodet hennes måtte ha blitt slått mot døra da bolten traff det.

Ansiktet hennes var skjult under hetten, og det var mørkt i fjøset, men han mente han kunne skimte svart hår langs hettekanten.

Kapittel 1

Finn Grimssøn var uviss. Kvinnen lå med hodet i skyggene inne i fjøset. Han kunne ikke avgjøre om det svarte rundt hodet hennes var håret hennes – eller blod. Han var en varsom mann, og om noen øyeblikk ville noen komme, noen ville ha hørt armbrøstbolten slå mot noe inni fjøset.

Tvekroket løp han ut fra gjemmestedet sitt og inn mellom trærne. Der fulgte han omhyggelig den veien han hadde planlagt fordi den skjulte ham best. Et rop – et rop inne fra huset. Nei, fra uthuset – en mann hadde vært der inne.

«Kolrun? Kolrun!»

Stemmen var mørk, sterk, men det var klang av angst i den.

Da han kastet seg på hesten og tvang seg til å ri rolig og stille opp gjennom åsen, visste Finn at det hadde vært Kolrun.

Jeg har drept Kolrun Manndraper.

* *

Innenfor fjøsdøren kastet Are Vidfarne seg på kne ved den urørlige kroppen. Hun hadde på seg den gamle kappen som Juta brukte i fjøset. Den hadde fløyet opp da hun stupte framover og dekket hodet hennes. Han stålsatte seg for å trekke den tilbake, men nølte et øyeblikk mens tanken på et nytt skudd kom til ham fordi han så armbrøstbolten som lå like ved siden av hodet hennes. Fort grep han henne under armene, slepte henne fram så bena hennes var innenfor dørkarmen og slengte ut en arm og trakk døren igjen. Det ytterste bordet i den var tvers av, det stengte mot karmen, og han sparket en gang til.

Nå – nå. Ansiktet hans var en grimase av hat og redsel da han trakk kappen vekk fra hodet hennes. Det svarte håret lå som en mørk foss fram over ansiktet. Han bet tennene sammen idet han løftet det varsomt til side. Ansiktet hennes var helt, men en svart flekk på det kinnet som vendte ned … Nei, det var skitt fra fjøsgolvet.

Lynraskt bøyde han seg ned og la øret mot munnen hennes. Lettelsen var som dagslys over en mørk avgrunn da han merket at hun pustet. Svakt, men jevnt. Hun var dypt i uvett, men hun levde.

Hun levde, og han kunne ikke forstå hvordan.

Juta kom løpende. Hun rev opp døren, og han ropte at hun skulle stenge den, fort, det kunne komme et skudd til. Juta slo døren igjen og løp to skritt før hun kastet seg ned ved siden av dem.

«Jeg ba småtausene bli inne. Hva er det som har hendt? Jeg hørte et brak, og du snakket om skudd. Er hun … lever hun?»

«Ja. Se her, på siden av hodet.»

«Snu henne på siden, mann, hun må puste fritt – slik, kan du ikke dette?»

«Jo, jeg er bare …»

Han så rådvill på henne mens hun rullet Kolrun over på siden. Juta kjente på hodet hennes, på nakken, nedover halsen.

«Hun har fått et fryktelig slag rett her, på siden av hodet. Jeg skjønner ikke …»

Are samlet bena under seg, men ble sittende på huk. Han visste han skulle vært på rasende jakt etter skytteren nå. Han kjente at han hatet dette mennesket som han aldri hadde hatet noen, men han greide ikke å gå fra Kolrun. Ikke nå, ikke før han visste at hun ville berge livet.

Siden skulle han forfølge snikskytteren til randen av Helvete og bikke ham over kanten.

«Vi må få henne inn,» sa Juta. «Inn og til sengs.»

«Er det noen dør på den andre siden av fjøset?»

«Ja. Jeg henter småtausene så de kan hjelpe oss.»

Are svor da hun løp ut den døren han ikke ville bruke – det var derfor han hadde spurt om en annen dør. Men ingen skjøt, og Are tenkte at denne sorten drapsmenn ikke ville bli hengende rundt drapsstedet. Likevel tvang han dem til å ta omveien bak uthuset.

Kolrun var i uvett, men bena hennes rørte seg og gikk liksom med, men uten antydning til kraft. Da hun var lagt på den bredeste sengebenken, gikk han ut igjen. Det maktesløse raseriet og redselen i ham begynte å slippe taket – og dirringen i kroppen ga seg. Tankene og vanen med å granske tegnene på hva som skjedde, våknet igjen i ham.

Han bøyde seg ned og plukket opp armbrøstbolten. Det var en forseggjort bolt, velsmidd og glattet, antagelig slipt med sand. En kostbar armbrøstbolt. Det fantes flere sorter av dem, fra de billigste av tre med en jernspiss og til slike som denne. En god smed kunne neppe lage særlig mange slike på en dag.

En leiemorder? En som var betalt for å drepe Kolrun?

Det ville ikke undre ham. Kolrun var fryktet av mange, særlig av rike menn som hadde illgjerninger å skjule. Hun arbeidet for lagmann og erkebiskop – jo, hun kunne være et mål.

Med armbrøstbolten i hånden prøvde han å se for seg hva som hadde skjedd her. Nå, med tanke og sanser våkne, forsto han det raskt. Bolten hadde truffet det ytterste bordet i døren, nesten helt øverst. Kolrun måtte ha rykket opp døren fort. Han kjente på den, og jo, den hang igjen litt mot dørstokken. Den brå bevegelsen hadde ført døren rett foran hodet hennes idet skuddet gikk, og bolten hadde brukket bordet som hadde truffet henne på siden av hodet. Det måtte ha fått den til å skrå til værs. Den hadde latt etter seg en blank ripe på et rustent plogjern som var stukket fast på en bjelke innerst ved veggen – for så å komme tilbake ribbet for kraft og fart.

Han sparket til bordenden som lå på golvet – jo, ferskt brudd.

Han svor høyt. Selv om han visste at han ikke kunne ha handlet annerledes, var han sint på seg selv. Han hadde latt en snikmorder komme unna fordi frykten for å miste Kolrun hadde lammet ham. Men mannen ville ikke slippe unna for evig.

Are veide den forseggjorte armbrøstbolten i hånden og visste at den var laget til en mann som var ytterst nøye med alt. En som bare kjøpte det aller beste. En som var så sikker på at han hadde drept Kolrun at han hadde forsvunnet som en ånd øyeblikket etter at han hadde sett henne falle. Det var ingen tvil. Noen hadde betalt ham for å utføre dette. Are nikket kort for seg selv og gikk inn i det vesle våningshuset på Jåsetet.

Kolrun lå fremdeles på siden. Øynene hennes åpnet seg og kikket undrende på ham og lukket seg igjen. Hun mumlet noe uforståelig. Den høyre siden av ansiktet hadde begynt å hovne opp.

«Jeg skjønner ikke,» sa Juta, som satt ved sengebenken og prøvde å få av henne skitten fra fjøsgolvet med en våt klut. «Jeg skjønner ikke hvordan det skjedde. En slik bolt …»

Hun så på armbrøstbolten som Are holdt i hånden.

Han sank ned på kanten av sengebenken og ble sittende og stryke Kolrun varlig over håret.

«Bolten traff døren. Bordenden som ble slått løs, traff henne, og bolten ble slått ørlite ut av kurs. Den må ha gått hårfint over hodet hennes. Hadde den truffet henne i tinningen …»

Juta og småtausene så ansiktet hans og forsto.

«Det kommer til å ta noen dager,» sa Juta. «Jeg har sett det før. Et slikt slag rører om i skallen. Hun kommer til å være både blå og svart i ansiktet en stund. Men tennene er berget, jeg kjente etter. Det kunne blitt ille med knuste tenner på en som ligger i uvett, de kan dra dem ned i lungene.»

Hun så opp på Are. Ansiktet hennes var svært alvorlig. Han merket seg at Juta ennå hadde spor etter slagene hun selv hadde fått.

«Jeg kjente etter, men jeg kunne ikke merke noe brudd på selve skallen. Likevel, en sprekk finner en jo ikke. Det er i alle fall ikke noe søkk. Men husk, Are, etter et slikt slag er det ikke for visst at hun blir som før. Vi skulle hatt Urda her. Hun ville visst mer, mye mer.»

En av småtausene sa hun kunne ro over til Bolt-gården og hente Urda. Juta visste ikke om Urda ville klare å gå hit opp, så hun ba henne ta med en av hestene. Urda kunne i alle fall gi råd, for hun hadde sett det meste av både sår, skade og sykdom.

«Skytteren har i alle fall ikke rømt den veien,» mente Are. «Ikke ned gjennom ulendet – han har hatt en hest et sted like i nærheten. Jeg burde lete etter spor for å se hvor han tar veien, selve leia kan si noe.»

«Ikke gå langt. Ikke før karene til Gudmund kommer tilbake. Det gjør de vel ikke før i morgen, eller dagen etter.»

Juta ble brått bitter. «Og mye glede har vi fått av vaktmenn! Først var jeg dum og ba dem bli her mens jeg rente opp i skogen da jeg hørte sauen bære seg, og ble … jeg ble ….»

Hun tidde, og ansiktet hennes knøt seg som om hun brått måtte holde gråten inne.

Are visste hva som hadde skjedd med henne – Kolrun hadde fortalt det.

Mens de fikk Kolrun inn og stelte med henne, hadde Juta vært som vanlig, rådsnar og dyktig hadde hun visst hva hun måtte gjøre. Nå da hun bare måtte vente, forsto han at alt det som hadde hendt henne, kom veltende tilbake.

«Og nå lot jeg dem dra bort i sitt eget ærende,» snøftet hun. «Når Kolrun som hadde gjort så mye … hun som …»

Hun reiste seg brått og gikk ut av rommet, og før døren lukket seg bak henne kunne de høre henne gi fra seg et langt, rasende skrik – slik den skriker som er rasende på seg selv.