Arne Svingen

I BYENS GAP

Arne Svingen

I BYENS GAP

1

AKSEL OG JEG spiller bakgårdsfotball. Ingen skudd eller driblinger, bare sløve pasninger og litt veggspill med fasaden. Det er uansett ikke noe annet som skjer. I hvert fall ikke noe viktig. En lobb over bordet, slapp triksing og et par hodestøt. Det er kanskje alt vi trenger i dag.

– Hei, gutter.

Et ansikt med et gammelt arr over det ene kinnet dukker opp i vinduet til leiligheten i første etasje. Musklene er så svære at han sikkert kan løfte oss opp etter halsen. Det går rykter om at han har vært soldat i Afghanistan og drept masse talibanere.

– Fint om dere kunne spilt ball et annet sted enn i bakgården? Datteren min har akkurat sovnet, sier han og peker mot døra til B-oppgangen der det står en barnevogn.

Aksel legger ballen under armen og ser på meg. Jeg vet ikke når det ble sånn. Men han venter alltid på mitt svar.

Jeg kunne nevnt at naboen og kona krangler så mye at vi andre blir gale. Eller at han ikke eier bakgården. Kanskje spurt hvorfor ungen ikke kunne sove inne. Eller bare informert ham om at babyer pleier å drømme seg gjennom det meste.

Men jeg vet at det blir krangling. Og mamma har bedt meg om å ikke bli enda mer upopulær hos naboene. Hvis du absolutt skal finne på noe bøll, så gjør det et annet sted. Det er hennes ord. Som om jeg hele tiden finner på det hun kaller bøll.

Jeg svarer ikke naboen, bare ser på Aksel og sier: – Vi stikker.

Naboen sier ikke engang takk idet vi trasker ut av bakgården. Jeg tror ikke vi blir mer elsket av å gjøre som han sier. Men jeg er uansett ikke så interessert i å vinne noen popularitetskonkurranser. Jeg vil bare at hverdagen ikke skal være grå og kjedelig.

– Tulling, sier Aksel.

– Ja, dust, sier jeg.

Vi kunne spilt gatelangs mot et motstanderlag av biler, fortauskanter og forskrekkete fotgjengere. Eller ganske enkelt gått ned til fotballbanen.

Men det er en dag for avsporinger. For da Aksel plutselig drømmer om surt godteri, er vi allerede på vei mot butikken. Selv om vi begge er helt blakke. Og hadde vi hatt penger, er det ikke sikkert vi hadde betalt. For vi trenger hverdagsspenning. At noe skjer. Kjenne på en flik av fare. Og få i oss en pose surt godteri.

– Gå inn først, sier jeg til Aksel.

Jeg venter et halvt minutt utenfor før jeg spaserer rolig inn og ser Aksel stå ved syltetøyhyllene og nikke kort. Det betyr at han har funnet ut hvor de ansatte er, og at ingen av dem snoker i nærheten av godterihyllene. Jeg tror dette er grunnen til at vi aldri har blitt tatt. Vi går ikke bare inn og stapper tilfeldig godis i lommene. Ikke overdriver vi og tar for mye heller. Når en av oss først slipper en pose oppi lomma, er vi sikre på at ingen følger med.

Jeg studerer godterihyllene, lar det se ut som jeg vurderer hver sjokolade og godtepose, kikker litt på noe salt lakris og løfter på en pastilleske. Til slutt tar jeg posen med surt og salt uten å flakke med blikket eller virre med hodet. Raskt lar jeg den gli oppi jakkelomma. Det ser nesten ut som et uhell.

For at det ikke skal se ut som jeg går uten å kjøpe noe, trekker jeg bort til selvbetjeningsområdet, loker litt rundt og går ut sammen med en dame som kunne vært moren min. Jeg spør om hun har kjøpt noe godt til middag, så det virker som vi kjenner hverandre. Aksel går ut forbi kassa et minutt etterpå, og blir han stanset, har han uansett ikke tatt noe.

– De der er dødsgode, sier Aksel da vi har rundet to hushjørner og jeg fisker fram posen.

Når vi har nasket, spiser vi alltid fortere enn om vi skulle ha kjøpt varene. Som om vi må svelge bevisene før noen tar oss.

– Vet du hva? sier jeg. – I dag har jeg lyst til å finne på noe som gjør at vi virkelig husker denne dagen.

– Noe mer enn denne godteposen?

– Helt klart noe mer enn den.

– Jeg er med.

– Men hvorfor tok vi med ballen? Det blir bare mas å drasse på den.

– Vi kan jo stikke hjemom deg og legge den fra oss først.

– Greit. Men hva skal vi gjøre?

– Ingen anelse.

Alt er som det pleier. Det er opp til meg å komme med ideene. Foreløpig er hjernen temmelig bunnskrapt. Kanskje fordi det bare er en uke igjen til skolen slutter, og hodene våre har allerede tatt sommerferie. Den siste uka er det uansett mest avslutninger og hjernedød film.

Vi setter opp farten og er snart framme ved bygården igjen. Aksel gir meg ballen og venter i bakgården, mens jeg løper opp. Mamma sier hei da jeg stikker hodet inn, og spør hvordan dagen min er.

– Helt grei, svarer jeg og forsvinner ut igjen.

Da jeg kommer ned, ser jeg bort på barnevogna og spør Aksel om han har bråkt noe helt sinnssvakt. Han bare flirer til svar.

På vei ut porten stanser jeg brått.

– Vet du hva? Det irriterer meg skikkelig at det er viktigere at en baby sover ute enn at vi kan henge i vår egen bakgård. Det synes jeg han faren skal skjønne.

– Hvordan skal han skjønne det?

– Tenk deg at han kommer ut, og så kan han ikke finne barnevogna. Da forstår han kanskje at det ikke er noen god idé å la ungen sove ute alene.

– Skal vi stikke av med den?

– Nei, nei, vi bare triller den ut av bakgården og setter den ute ved gata. Han kommer til å finne den med en gang. Men først vil han få ordentlig panikk. Folk som akkurat har fått barn, blir veldig stressa.

– Det er skikkelig drøyt, da.

– For drøyt?

– Litt. Men jeg sa jo at jeg er med på alt.

– Holder du vakt?

– Ja.

Jeg løper inn igjen og bort til barnevogna. Den lille babyen som jeg ikke engang vet hva heter, er fortsatt langt inne i drømmeland. Det tar litt tid før jeg finner spaken som frigjør hjulene, men så triller jeg vogna stille gjennom bakgården og plasserer den på fortauet ved en hvit kassevogn som står parkert ute i gata. Lett synlig når man kommer ut fra bakgården.

Vi løper gatelangs og ler. Jeg kan se for meg ansiktet til faren. Høre ham rope til Susanne, kona hans, om hun har sett ungen. Begynne å lete febrilsk. Forestille meg frykten som synker gjennom den muskuløse kroppen. Men han kommer til å søke skikkelig før han ringer politiet. Og i løpet av et minutt har han funnet ungen. Kanskje tenker han at vi har noe med det å gjøre, men han kan ikke bevise noe.

– Det minner meg om den dagen da vi gjemte mobilen til Vibeke i skoen til Neda og hun fikk skylden, sier Aksel.

– Ja, sånn går det når du er dust mot oss, flirer jeg.

– Hva gjør vi nå?

Det er som å vandre rundt i en idé-ørken. Å flytte barnevogna var den beste ideen jeg kom opp med, og skal jeg være ærlig, var den ikke akkurat episk. Det irriterende er at vi etter mye trasking ender nede ved fotballbanen og angrer på at vi ikke hadde med ballen likevel. I stedet blir vi sittende på en benk og se om vi klarer å løsne ryggplankene.

– Pleide ikke sånne benker å være mye mer råtne, sier jeg.

– Kanskje de har begynt å lage dem sånn for at folk som oss ikke skal kunne vræke dem.

– Det har blitt altfor vanskelig å ødelegge ting. Jeg synes det skulle vært motsatt.

– Da vi testet PC-en til Mons i B-klassen, gikk den jo i stykker med en gang.

– Kanskje fordi den ikke egner seg så godt som frisbee, sier jeg og ler.

Vi prater en stund om frisbee-PC-en og lærerne som drev en slags etterforskning for å finne ut hvem som hadde gjort det, men lufta går snart ut av historien. I stillheten etterpå spør Aksel om det kan bli noe bråk for at vi flyttet barnevogna.

– Tenk hvor mye vi har sluppet unna med. Hvorfor skal det bli noe trøbbel nå? spør jeg.

– Vi ble jo ferska da vi tagget på veggen til kafeen.

– Vi så ikke overvåkningskameraet. Den feilen gjør vi ikke igjen.

– Vi fikk jo cola da vi vasket det bort.

En halvtime senere sier Aksel at han må hjem for å spise middag, og vi skilles i krysset ved barnehagen. Allerede før jeg er inne på gata mi, ser jeg refleksjonen av blålyset i bygningen på andre siden. Da jeg runder gatehjørnet, står det seks politibiler på gata utenfor bygården der jeg bor.

Jeg stanser og kjenner en uro synke gjennom meg. Kanskje jeg ikke burde bli overrasket av at foreldre blir superbekymret når de tror at ungen er forsvunnet. Men seks politibiler? Er ikke det å overreagere?

Én ting er jeg sikker på, og det er at jeg skal nekte for alt hvis noen spør. Klart jeg ikke har noen anelse om hvem som flyttet vogna. Alle vet jo at det er mye rare folk her i bydelen. Narkiser, tjuver og folk som er skjøre i hodet. Hvem har ikke sett hun sprø, gamle dama som snakker med seg selv?

Da jeg kommer nærmere, blir jeg enda mer bekymret. Jeg får øye på mamma, og det betyr at hun har blitt spurt om jeg kan ha noe med saken å gjøre. Men jeg har tross alt en mamma som ikke akkurat er bestevenn med politiet, så jeg håper hun holder pottetett om at jeg var hjemom.

Det er noe med ansiktsuttrykket hennes. Noe som ikke stemmer.

Brått stanser jeg helt. For jeg ser faren til babyen. Den store, muskuløse mannen er helt oppløst i tårer. Han hviler hodet i de digre hendene.

Et spørsmål roterer i hodet mitt: Har det skjedd noe med babyen?

Jeg er på vei bort til mamma da en politidame stanser meg og spør hvor jeg skal.

– Jeg bor her, forklarer jeg. – Det der er Laila, moren min.

I samme øyeblikk får mamma øye på meg. Politibetjenten slipper meg forbi, og jeg løper bort til henne.

– Hva skjer? spør jeg.

– Babyen til Susanne og Nils har forsvunnet.

– Forsvunnet? gjentar jeg og ser bort på stedet der jeg plasserte vogna.

– Ja, det ser ut som om noen har kidnappet lille Nina.