Liz Nugent

Begravde hemmeligheter

Oversatt av Ola Bjønness Karlsen

Til Richard, med all min kjærlighet

The cold earth slept below,

Above the cold sky shone;

And all around, with a chilling sound,

From caves of ice and fields of snow,

The breath of night like death did flow

Beneath the sinking moon.

PERCY BYSSHE SHELLEY

Del 1

1980

1

Lydia

Min mann drepte ikke Annie Doyle med overlegg, men det løgnaktige ludderet fikk som fortjent. Etter at vi hadde kommet over det første sjokket, prøvde jeg å få ham til å slutte å snakke om henne. Jeg ville ikke tillate det med mindre det var for å slå fast alibier eller snakke om å skjule mulige beviser. Det gjorde ham for opprørt, og jeg syntes det var best å holde det gående som om ingenting hadde hendt. Selv om vi ikke snakker om det, klarte jeg ikke å la være å gå gjennom det som skjedde den kvelden, og hver eneste gang ønske at et eller annet aspekt, en eller annen detalj, kunne ha vært annerledes, men fakta er fakta, og vi må bare venne oss til dem.

Det var fjortende november 1980. Alt var blitt arrangert. Ikke at hun skulle dø, men at vi skulle treffe henne for å finne ut om hun var oppriktig, og om hun ikke var det, skulle vi få tilbake pengene våre. Jeg gikk langs stranden i tjue minutter for å forsikre meg om at det ikke var noen i nærheten, men jeg hadde ikke trengt å bekymre meg. Stranden var øde denne særdeles sure kvelden. Da jeg var sikker på at jeg var alene, gikk jeg bort til benken og ventet. En bitende vind kom i gufs sammen med bølgene, og jeg trakk kasjmirkåpen omkring meg og brettet opp kragen. Andrew kom presis og parkerte ikke så langt fra der jeg satt, akkurat som han hadde fått beskjed om. Jeg betraktet dem på en avstand på tretti meter. Jeg hadde bedt ham konfrontere henne. Og jeg ville se henne med mine egne øyne for å finne ut om hun var egnet. Det var meningen at de skulle stige ut av bilen og gå forbi meg. Men det gjorde de ikke. Etter at jeg hadde ventet i ti minutter, reiste jeg meg og gikk mot bilen, lurte på hva som tok så lang tid. Da jeg kom nærmere, hørte jeg hevede stemmer. Og så så jeg at de sloss. Passasjerdøren ble åpnet, og hun prøvde å gå ut. Men han trakk henne til seg. Jeg så hendene hans rundt halsen hennes. Jeg så hvordan hun kjempet imot, et øyeblikk lamslått, og lurte på om det bare var noe jeg innbilte meg, og så kom jeg til hektene, rykket meg ut av forfjamselsen og løp bort til bilen.

«Slutt! Andrew! Hva er det du driver med?» Stemmen skingret høyt i mine egne ører, og øynene hennes vendte seg mot meg i sjokk og redsel før de rullet tilbake i øyenhulene. Han slapp henne straks, og hun sank bakover mens hun rallet. Hun var nesten, men ikke helt død, så jeg grep rattlåsen som lå på beinplassen, og smelte den i hodet på henne, bare én gang. Det kom blod og en liten rykning og deretter absolutt stillhet.

Jeg er ikke helt sikker på hvorfor jeg gjorde det. Instinkt?

Hun så yngre ut enn sine tjueto år. Jeg så det gjennom den glorete sminken, det fargede svarte håret, nesten blåsvart. Hun hadde et ujevnt arr som gikk fra en deformert overleppe til neseroten. Jeg lurte på hvorfor Andrew aldri hadde tenkt på å nevne det. Det ene jakkeermet var blitt dratt av i bataljen, og jeg så skorper i albuekroken. Hun hadde et sarkastisk uttrykk i ansiktet, et hånflir som døden ikke kunne viske bort. Jeg liker å tro jeg gjorde jenta en tjeneste, som å la en skadet fugl slippe å lide mer. Hun fortjente ikke en slik omtanke.

Andrew har alltid hatt kort lunte, kan bli rasende for små, ubetydelige bagateller, og deretter, nesten umiddelbart, roet han seg og angret. Men denne gang var han hysterisk, ropte og skrek så han nesten kunne vekke de døde.

«Å, Kristus! Å, Jesus!» sa han, som om Guds sønn kunne rette opp i noe som helst. «Hva har vi gjort?»

«Vi?» Jeg var rystet. «Det var du som drepte henne!»

«Hun lo av meg! Du hadde rett i det du trodde om henne. Hun sa at jeg var et lett bytte. At hun skulle gå til pressen. Hun hadde tenkt å utpresse meg. Jeg mistet besinnelsen. Men du … du fullførte det, hun kunne ha klart seg …»

«Ikke … ikke prøv deg engang, din tosk, din idiot!»

Ansiktet var stakkarslig, forpint. Jeg syntes synd på ham. Jeg ba ham ta seg sammen. Vi måtte komme oss hjem før Laurence. Jeg ga ham beskjed om å hjelpe meg med å få liket inn i bagasjerommet. Han gjorde som jeg sa, med tårefylte øyne. Irriterende nok lå golfkøllene der fremdeles, ubrukt det siste året, og tok opp mesteparten av plassen, men heldigvis var liket akkurat så lite og lett som jeg hadde antatt, og fortsatt fleksibelt, så vi klarte å dytte henne nedi.

«Hva skal vi gjøre med henne?»

«Jeg vet ikke. Vi må roe oss. Vi finner ut av det i morgen. Vi må dra hjem nå. Hva vet du om henne? Har hun familie? Som kommer til å lete etter henne?»

«Jeg vet ikke … hun … jeg tror hun kan ha nevnt en søster?»

«Akkurat nå er det ingen som vet at hun er død. Ingen vet at hun er savnet. Vi må sørge for å holde det slik.»

Da vi kom hjem til Avalon kvart over tolv, så jeg av skyggen fra vinduet hans at nattbordlampen var tent på Laurences soverom. Jeg ville virkelig ha vært hjemme når han kom hjem, for å høre hvordan han hadde hatt det i kveld. Jeg ba Andrew skjenke en brandy til oss mens jeg gikk og så hvordan det sto til med vår sønn. Han lå og breiet seg i sengen og rørte seg ikke da jeg rufset ham i håret og kysset ham på pannen. «God natt, Laurence,» hvisket jeg, men han sov som en stein. Jeg slo av lampen, stengte døren til rommet og fortsatte inn på badet for å hente meg en valium, før jeg gikk nedenunder. Jeg måtte forholde meg rolig.

Andrew skalv over hele kroppen. «Herrejesus, Lydia, vi er virkelig i en knipe. Kanskje vi burde ringe politiet.»

Jeg fylte glasset hans og helte resten av flasken i mitt eget. Han var i sjokk.

«Og ødelegge Laurences liv for alltid? Det er en ny dag i morgen. Vi tar oss av det da, men vi må huske Laurence, uansett hva som skjer. Han må ikke få vite noe.»

«Laurence? Hva har dette med ham å gjøre? Hva med Annie? Å, herregud, vi drepte henne, vi myrdet henne. Vi kommer til å havne i fengsel.»

Jeg aktet ikke å havne i fengsel. Hvem skulle passe på Laurence? Jeg strøk Andrew over armen i et forsøk på å trøste ham. «Vi finner ut av det i morgen. Ingen har sett oss. Ingen kan knytte oss til jenta. Hun ville ha vært altfor skamfull til å fortelle noen hva hun holdt på med. Vi må bare finne ut hva vi skal gjøre med liket.»

«Er du sikker på at ingen så oss?»

«Det var ikke en levende sjel på stranden. Jeg gikk langs den hele veien for å være sikker på det. Gå til sengs, vennen. Alt blir bedre i morgen.»

Han så på meg som om jeg var sinnssyk.

Jeg stirret ham i senk. «Det var ikke jeg som kvalte henne.»

Tårene rant nedover kinnene hans. «Men kanskje hvis ikke du hadde slått henne …»

«Hva da? At hun ville ha dødd langsommere? Eller fått en permanent hjerneskade?»

«Vi kan si at vi fant henne sånn!»

«Vil du kjøre tilbake nå og slenge henne fra deg, ringe en ambulanse fra telefonkiosken og forklare hva du hadde på stranden å gjøre klokken ett om natten?»

Han stirret ned i bunnen av glasset.

«Men hva skal vi gjøre?»

«Gå og legge oss.»

Da vi gikk ned trappen, hørte jeg at det durte i vaskemaskinen. Jeg lurte på hvorfor Laurence hadde bestemt seg for å vaske klær en fredagskveld. Det var svært ulikt ham. Men det minnet meg på at mine og Andrews klær også måtte vaskes. Vi kledde av oss, og jeg la skittentøyet til side til i morgen. Jeg skylte sanden av skoene våre og feide gulvene vi hadde gått over. Jeg kastet sanden fra feiebrettet ut i bakhagen, på den forhøyede flekken med plen bortenfor kjøkkenvinduet. Jeg studerte bakken et øyeblikk. Jeg har alltid lurt på å plante et blomsterbed der.

Da vi senere gikk og la oss, la jeg armene om Andrews skjelvende skikkelse, og han snudde seg mot meg og vi elsket, klamret oss til hverandre som overlevende etter en forferdelig ulykke.

Andrew hadde vært en svært god ektemann inntil for bare et år siden.

I tjueen år hadde ekteskapet vårt vært solid. Pappa hadde vært svært imponert over ham. På dødsleiet hadde pappa sagt at han var glad for å overlate meg til gode hender. Andrew hadde vært pappas lærling i Hyland & Goldblatt. Han hadde tatt Andrew under sine vinger og gjort ham til sin protesjé. En dag, da jeg var omtrent tjueseks, hadde pappa telefonert meg hjemme og fortalt at vi skulle ha en gjest på middag, og at jeg skulle lage noe godt og få stelt håret. «Ikke noe leppestift,» sa han. Pappa hadde en greie med sminke. «Jeg kan ikke fordra de malte tøytene!» sa han om amerikanske filmstjerner. Pappa kunne ha ekstreme synspunkter. «Du er den vakre datteren min. Det er ingen vits i å forgylle en rose.»

Jeg var nysgjerrig på hvem denne gjesten var, og hvorfor jeg skulle pynte meg for ham. Jeg burde selvsagt ha gjettet at pappa skulle leke Kirsten giftekniv. Han hadde ikke trengt å bekymre seg. Andrew forgudet meg fra første stund. Han gikk svært langt for å sjarmere meg. Han sa at han ville gjøre hva som helst for meg. «Jeg klarer ikke å slutte å se på deg,» sa han. Og sannelig, blikket fulgte meg overalt. Han kalte meg alltid sitt trofé, sin dyrebare juvel. Jeg elsket ham også. Min far visste alltid hva som var best for meg.

Oppvartningen var kortvarig og svært søt. Andrew kom fra en god familie. Hans avdøde far hadde vært barnelege, og selv om jeg oppfattet moren som en smule motvillig, protesterte hun ikke mot forholdet. Tross alt, når Andrew giftet seg med meg, ville han få Avalon også – en enebolig i georgiansk stil med seks soveværelser på en fire måls tomt i Cabinteely, syd i County Dublin. Andrew ville at vi skulle skaffe oss vårt eget hus når vi giftet oss, men pappa satte foten ned. «Dere skal flytte inn her. Dette er Lydias hjem. Man får være takknemlig for det man får.»

Så Andrew flyttet inn hos oss, og pappa ga fra seg hovedsoveværelset og flyttet inn på det store soveværelset på den andre siden av gangen. Andrew brummet litt overfor meg. «Men skjønner du ikke hvor kleint det er? Jeg bor sammen med sjefen!» Og jeg innrømmer at pappa sjefet ganske mye over Andrew, men Andrew ble fort vant til det. Jeg tror han visste hvor heldig han var.

Andrew hadde ikke noe imot at jeg ikke ville holde selskaper eller omgås andre par. Han sa at han var temmelig fornøyd med å ha meg for seg selv. Han var snill og sjenerøs og omtenksom. Han trakk seg som regel ut av konflikter, så vi kranglet ikke mye. I øyeblikkets hete kunne det hende han sparket til noe eller kastet døde gjenstander omkring seg, men det tror jeg alle gjør fra tid til annen. Og han hadde alltid veldig dårlig samvittighet etterpå.

Andrew arbeidet seg opp i gradene til all tiden på golfbanen omsider ga uttelling, og for tre år siden ble han oppnevnt som dommer i straffedomsretten. Han var en respektert samfunnsborger. Folk lyttet til ham når han snakket, og siterte ham i avisene. Han var viden kjent for å være en fornuftig stemme når det gjaldt juridiske og strafferettslige spørsmål.

Men i fjor hadde Paddy Carey, hans gamle venn, regnskapsfører og golfpartner, reist fra landet med pengene våre. Jeg hadde i det minste trodd at Andrew ville være forsiktig med økonomien. Det var det som var ektemannens jobb, å være forsørger og ta vare på husholdningens økonomiske trygghet. Men han hadde betrodd Paddy Carey alt sammen, og Paddy hadde narret oss. Vi hadde ikke annet igjen enn gjeld og betalingsansvar, og Andrews sjenerøse lønn dekket knapt nok utgiftene våre.

Hadde jeg giftet meg dårlig likevel? Min rolle var å være presentabel, vakker, sjarmerende – husmor, livsledsager, dyktig kokk, elskerinne og mor. Mor.

Andrew foreslo at vi skulle selge noe av grunnen til eiendomsutviklere for å skaffe kapital. Jeg ble forferdet av et slikt forslag. Ingen med vår status ville finne på noe slikt. Jeg hadde tilbrakt hele livet i Avalon. Min far arvet det etter sin far, og det var i dette huset jeg var født. Og huset der min søster døde. Jeg ville ikke gå med på kompromisser om å selge deler av Avalon. Ei heller ville jeg gå med på kompromisser om pengene vi måtte betale jenta.

Men vi måtte ta Laurence ut av den fryktelig dyre Carmichael Abbey og sende ham til St. Martinʼs i stedet. Det knuste hjertet mitt. Jeg visste at han ikke trivdes der. Jeg visste at han ble trakassert på grunn av klassen og dialekten, men vi hadde rett og slett ikke penger. Andrew solgte i det stille noe av arvesølvet så vi holdt ulveflokken stangen. Han kunne ikke risikere å bli slått konkurs, for da ville han bli nødt til å trekke seg fra dommersetet. Vi hadde aldri levd over evne, men de få luksusgodene som var normale for oss, begynte å forsvinne. Han sa opp medlemskapet i golfklubben, men fastholdt at han fortsatt kunne betale kontoen min i Switzers og Brown Thomas. Han hadde alltid hatet å skuffe meg.

Men nå, dette? En død jente i bagasjerommet til bilen i garasjen. Det var leit at hun var død, men jeg kan ikke med kors på halsen si at jeg ikke ville eller kunne ha kvalt henne selv under de omstendighetene. Vi ville bare ha tilbake pengene våre. Jeg klarte ikke å slutte å tenke på arrene jenta hadde på armen. Jeg hadde sett en dokumentar om heroinister på BBC, og lest artikler om en heroinepidemi i avisene. Det virket åpentart at hun hadde sprøytet pengene våre inn i blodomløpet, som om våre behov og ønsker ikke hadde spilt noen rolle.

Mens Andrew sov tungt, klynket og av og til ropte ut, la jeg planer.

Dagen etter, en lørdagsmorgen, sov Laurence lenge. Jeg sa til Andrew at han skulle si så lite som mulig. Han var helt enig. Han var huløyd, og han hadde en sitring i stemmen som aldri riktig helt ble borte etter den kvelden. Han og Laurence hadde alltid hatt et anspent forhold, så de kom neppe til å være særlig pratsomme. Jeg hadde tenkt å få Laurence ut av huset for dagen, sende ham til byen i et eller annet ærend, mens Andrew begravde jenta i hagen. Andrew var sjokkert over at vi skulle begrave henne her, men jeg fikk ham til å forstå at hun på den måten ikke kom til å bli oppdaget. Vi hadde kontroll over vår egen eiendom. Ingen hadde tilgang uten vår tillatelse. Det var ingen som hadde innsyn i den store bakhagen. Jeg visste nøyaktig hvor hun skulle bli begravd. Da jeg var liten, hadde det vært en pyntedam under platanen bortenfor kjøkkenvinduet, men pappa hadde fylt den igjen etter at min søster døde. Steinkantene, som hadde ligget under bakken i nesten førti år, var beleilig gravaktige.

Etter at Andrew hadde begravd liket, kunne han vaske og støvsuge bilen til det ikke lenger fantes spor av fiber eller fingeravtrykk. Jeg var fast bestemt på å ta alle forholdsregler. Andrew visste fra jobben hva slags ting som kunne kaste mistanken på en person. Ingen hadde sett oss på stranden, men man kan aldri være for sikker på noe som helst.

Da Laurence kom ned for å spise frokost, haltet han. Jeg prøvde å være munter. «Hvordan har du det i dag, gullet?» Andrew holdt seg bak Irish Times, men jeg så at knokene knuget avisen hardt så den ikke skulle dirre.

«Jeg har vondt i ankelen. Jeg snublet på vei opp i går kveld.»

Jeg undersøkte ankelen raskt. Den var veldig hoven og sannsynligvis forstuet. Det kullkastet planen om å sende ham til byen. Men jeg kunne likevel tøyle min egen sønn, sperre ham inne så å si. Jeg forbandt ankelen og ga ham beskjed om å holde seg på sofaen hele dagen. På den måten kunne jeg holde øye med ham, holde ham unna baksiden av huset, der begravelsen skulle finne sted. Laurence var ikke en aktiv gutt, så det var overhodet ikke noe problem for ham å ligge på sofaen hele dagen og se på fjernsyn og få maten levert på et brett.

Da mørket falt på, da alt var blitt tatt hånd om, tente Andrew et bål. Jeg vet ikke hva han brente, men jeg hadde innprentet i ham behovet for å bli kvitt alle beviser. «Tenk på en av rettssakene dine – hva slags ting er det som avslører løgnen? Vær grundig!» Og det skal han ha, han var svært grundig.

Men Laurence er en smart gutt. Han er intuitiv, akkurat som meg, og han la merke til farens dårlige humør. Andrew var morsk og ville se fjernsynsnyhetene, livredd, antar jeg, for at jenta skulle dukke opp. Det gjorde hun ikke. Han påsto at han hadde influensa, og gikk tidlig til sengs. Da jeg ruslet ovenpå senere, slengte han ting i en koffert.

«Hva er det du driver med?»

«Jeg orker ikke mer. Jeg må komme meg bort.»

«Hvor da? Hvor har du tenkt deg? Vi kan ikke endre noe nå. Det er for sent.»

Det var først gang han ble sint på meg, freste av raseri.

«Alt er din skyld! Jeg ville aldri ha truffet henne hvis det ikke hadde vært for deg. Jeg skulle aldri ha satt i gang med dette. Det var en vanvittig idé fra første stund, men du ga deg ikke, du var besatt! Du la for mye press på meg. Jeg er ikke typen til å …»

Han mistet tråden siden han nettopp var typen til å kvele en jente. Han hadde bare ikke visst det før nå. Dessuten var planen min perfekt. Det var han som ødela den.

«Jeg ba deg velge en sunn jente. Så du ikke nålestikkene i armene hennes? Hun var heroinavhengig. Husker du ikke den dokumentaren? Du må ha lagt merke til armene.»

Han brøt ut i hulk og klappet sammen på sengen, og jeg la armene om hodet hans for å dempe lyden. Laurence måtte ikke høre noe.

Da skuldrene slutte å heve og senke seg med hikstene, tømte jeg kofferten og la den tilbake på garderobeskapet.

«Legg tilbake klærne dine. Vi skal ikke noe sted. Vi fortsetter som normalt. Dette er vårt hjem, og vi er en familie. Laurence, du og jeg.»

2

Karen

Sist jeg traff Annie, var det på hybelen hennes i Hanbury Street torsdag trettende november 1980. Jeg husker at hybelen, som vanlig, var skinnende ren. Uansett hvor kaotisk livet hennes var, holdt Annie det alltid sykelig ryddig etter tiden på St. Josephʼs. Teppene var brettet pent sammen i enden av senga, og vinduet sto på vidt gap, så den iskalde luften strømmet inn i rommet.

«Kan du ikke lukke vinduet, Annie?»

«Når jeg er ferdig med røyken.»

Hun la seg tilbake på senga, røykte den korte sigaretten uten filter, mens jeg brygget en kanne te. Krusene var sirlig plassert på hyllen, opp ned med hanken ut. Jeg tok to skjeer teblader fra teboksen i den skåldhete kannen og helte på det kokende vannet. Hun så på klokken.

«To minutter. Du må la den trekke i to minutter.»

«Jeg vet hvordan man lager en kopp te.»

«Ingen vet hvordan de gjør det på riktig måte.»

Det var sånt som alltid irriterte vettet av meg med Annie. Hun var så sta. Det var bare to måter å gjøre ting på, hennes eller den gale.

«Det er iskaldt.» Hun trakk den lange cardiganen tett omkring seg, så ermene hang og slang nedenfor hendene. Da de to minuttene var gått, nikket hun til meg så jeg kunne skjenke. Jeg ga henne et tekrus, og hun tømte askebegeret i en plastpose hun omhyggelig brettet sammen, før hun la den i søppelkassa.

«Er du sikker på at den er tett?» Jeg var sarkastisk.

«Den er tett.» Hun var alvorlig. Hun stengte vinduet og sprayet rommet med en av de fæle luftfriskerne som fylte rommet med en stank som kunne kvele en.

«Hvordan går det med mutter?» spurte hun.

«Hun er urolig for deg. Det er fatter også.»

«Ja, særlig,» sa hun og vrengte leppa sidelengs.

«Du ble ikke lenge på søndag. Du har det bestandig travelt med å komme deg av gårde et eller annet sted. Han er urolig for deg.»

«Ja, jøss.»

Søstera mi og jeg har alltid vært veldig forskjellige. Jeg liker å tro at jeg var en grei unge, men det var kanskje bare sammenlignet med Annie. Jeg var flink på skolen, men ting har alltid falt lett for meg. Hvis vi var sammen i en butikk, ville medarbeiderne ignorere henne fullstendig og ekspedere meg. Folk ville hjelpe meg og gjøre ting for meg. Annie sa bestandig at det er fordi jeg er pen, men hun har aldri sagt det på en sjalu måte. Vi er til en viss grad like av utseende. Da vi var små, ble vi bestandig kalt «gulrøttene» på grunn av det røde håret, men det var en ting som skilte oss veldig. Annie var født med hareskår. Hun fikk en slurvete operasjon da hun var baby, og overleppa var strukket ut og rett på toppen. Hun hadde et arr som gikk fra nesen til munnen. Munnvikene mine peker oppover, så jeg ser blid ut. Jeg tror det er derfor alle sier at jeg er pen. Jeg er egentlig ikke det. Jeg ser meg i speilet, og det eneste jeg ser, er rødtoppen Karen.

Da vi var små, forsvant Annie stadig vekk. Vi lekte med naboungene foran huset, og mutter kom ut og spurte: «Hvor er Annie?», og så ble vi sendt av gårde for å lete etter henne. Da var hun i en gate utenfor det området vi fikk lov til å leke i, og en gang hun hadde hoppet på en buss til byen, og Mrs. Kelly, som bodde i nummer 42, hadde fått øye på henne og tatt henne med seg hjem. Annie var bare nysgjerrig tror jeg. Hun ville vite hva som befant seg rundt hvert eneste hjørne. Den gangen var det et nært forhold mellom fatter og henne. Hun klatret opp på skuldrene hans, og han bar henne rundt i huset mens hun hylte av latter, men jeg var mindre og redd for å klatre så høyt opp. Men da hun ble tenåring, havnet fatter og Annie i full krig.

Søstera mi hadde et rykte på seg. Mutter sa at hun sparket seg ut av livmoren med føttene først, og at hun aldri hadde sluttet å sparke siden. På ungdomsskolen hadde Annie problemer hele tiden for å være frekk mot lærerne, for å stjele, bedrive hærverk, skulke, og banke opp andre jenter. Hun var helt klart smart nok, men slet med å lære. Hun var treg med å lære å lese og enda tregere med å skrive. Jeg er tre år yngre, men da jeg var sju, kunne jeg både lese og skrive bedre enn henne. Jeg prøvde å hjelpe henne, men hun sa at bokstavene ikke alltid betydde noe for henne. Selv om jeg skrev en setning og ba henne skrive den av, kom ordene hulter til bulter. Hun var blitt overført til to forskjellige skoler da hun droppet ut da hun var fjorten. Det var bare så vidt hun kunne skrive, men yndlingshobbyene på den tiden var å røyke og drikke. Mutter prøvde med fornuft, snakket med henne, forhandlet med henne, men da det ikke fungerte, prøvde fatter med vold. Han slo henne og låste henne inne på rommet vårt, og jeg visste at det tok fullstendig knekken på ham. «Herregud, Annie, se hva du får meg til å gjøre!» Og så ble han taus og snakket ikke på noen dager. Men heller ikke det fungerte, og så skjedde det verste som kunne skje med en familie på den tiden. Vi visste det ikke før hun var fire måneder på vei.

Helvete brøt løs. Hun var bare seksten. Faren var en gutt på hennes egen alder, som selvfølgelig nektet for alt ansvar og sa at det kunne være hvem som helst. Han og familien flyttet like etter det. Fatter ringte sognepresten, og han og en politibetjent tok med seg Annie til St. Josephʼs i en svart bil. Jeg så henne ikke på nesten to år.

Da hun kom tilbake, var hun fullstendig forandret. Det var der alle ticsene og vaskemanien begynte. Hun hadde aldri vært sånn før. Det var et sjokk å oppdage hvordan hun så ut. Det ildrøde håret var borte siden hodet var barbert. Hun var gruelig tynn. Den første kvelden hun var hjemme, i rommet vi delte, ba jeg henne fortelle meg hvordan det var å bli sperret inne i et mødrehjem, og hun sa det var et sant helvete som hun helst ville glemme. Hun fortalte meg om den dagen ungen ble født. Det var første august. Hun kalte henne Marnie. «Hun var perfekt,» sa hun, «selv munnen var perfekt.» Da jeg spurte henne hva som skjedde med ungen, snudde hun seg mot veggen og gråt. De to første månedene etter at hun kom tilbake, gjemte hun maten under senga. Hun skvatt av den minste lyd. Verken Annie eller foreldrene mine nevnte ungen. Vi forsøkte å oppføre oss normalt, og Annie prøvde å slå seg til ro. Fatter skaffet henne en vaskejobb på bakeriet der han jobbet. Håret hennes vokste ut igjen, men hun farget det svart. En skikkelig grell, blåsvart farge. Det var hennes opprør.

Noen måneder senere, første august, kjøpte jeg en gave til Annie på Dandelion Market, et identitetsarmbånd. Jeg fikk armbåndet gravert med navnet «Marnie». Jeg hadde spart en stund, men det var ikke ekte sølv, så det mistet glansen ganske raskt. Men hun tok det aldri av seg. Fatter kommenterte det en dag.

«Hva er den greia du har på armen?»

Hun stakk håndleddet opp i ansiktet på ham, men han klarte ikke å lese navnet på armbåndet.

«Det står ‘Marnieʼ,» sa hun, «navnet til barnebarnet ditt hvis du vil vite det.»

Etter hvert vendte Annie tilbake til gamle takter. Hun fikk sparken fra bakeriet av fatters sjef siden hun var så slurvete. Etter det ble isfronten mellom henne og fatter uutholdelig, og hun flyttet ut av huset. Jeg må innrømme at jeg var glad da hun flyttet.

Selv om hun alltid har vært en rebell når det gjaldt skolegang, var Annie knallhard på at jeg skulle gjøre lekser og holde meg på den smale sti.

«Du har hodet og utseendet med deg, Karen,» sa hun. «Du må bruke begge deler.»

Jeg er vel smart nok, antar jeg, og jeg likte meg på skolen, men jeg jobbet hardt for å fjerne det stigmaet hun hadde svertet meg med. Lærerne skjønte det. «Du og søsteren din, som natt og dag!» sa miss Donnelly en dag og ga meg en B på en engelskprøve. Da jeg hadde tenkt å slutte på skolen da jeg var femten, og prøve å få jobb på Lemons-fabrikken, snakket miss Donnelly med mutter og fatter og sa til dem at jeg kunne bli der til jeg fikk avgangsvitnemål. Ingen i familien vår hadde noensinne fått avgangsvitnemål. Foreldrene mine var overbegeistret, og Annie var fra seg av fryd. «Da får du meg til å se mindre ille ut!» sa hun.

Jeg var ikke en naturbegavelse, men jeg studerte flittig for ikke å gjøre mutter og fatters stolthet til skamme. Så, da jeg fikk temmelig gode karakterer, var det snakk om at jeg skulle begynne på universitetet. Jeg visste at det hadde vært en belastning for foreldrene mine at jeg gikk på skolen når jeg skulle ha jobbet og tjent penger. Jeg kunne sannsynligvis ha kommet meg gjennom college, men jeg klarte ikke å bestemme meg for hva jeg skulle studere. Engelsk og kunstfag var de fagene jeg var best i, men hvis jeg studerte engelsk på college, måtte jeg ta en treårig bachelorgrad i humaniora og så ett års tillegg bare for å bli lærer, og hvis jeg tok kunstfag, måtte jeg gå på en kunsthøyskole, og mutter sa at det ikke fantes jobb for kunstnere. Uansett snakket jeg feil dialekt til å gå på universitetet.

Mutter syntes jeg skulle ta et sekretærkurs. Det var fremdeles noen stillinger for maskinskrivere, men de var få og sjelden ledige. Jeg likte den tanken bedre, og fagskolen hadde seksukers kurs for jenter som hadde gode karakterer på avgangsvitnemålet. Annie var skuffet over meg. «Du kunne ha gått på college, du kunne ha fått et stipend.» Hun skjønte ikke hvorfor jeg ikke ville det. Jeg var ikke nysgjerrig sånn som henne. Hun ville ha likt at jeg hadde fortsatt på skolen, men når hun var full, ertet hun meg når jeg brukte ord hun ikke forsto.

Annie fikk en og annen vaskejobb her og der, men mesteparten av tiden var hun på trygd, og bodde på en hybel ikke så langt unna oss. Mutter ga henne av og til noen penger i smug. Når hun kom på søndagsbesøk, prøvde fatter å late som han var glad for å se henne, men jeg tror han skammet seg over henne, selv om han nektet for det senere. Han skjønte ikke hvorfor hun var annerledes enn oss andre. Mutter og fatter og jeg jobbet hardt for det vi fikk. Vi var rolige og prøvde å unngå bråk. Annie gikk ut og lette etter det.

Etter kurset fikk jeg jobb på et renseri, skrev fakturaer og hjalp til med bokføringen. Jeg kan ikke akkurat si at jeg elsket jobben, men det var der jeg traff Dessie Fenlon. Noen av de mennene jeg hadde med å gjøre, var lugubre, slengte ut kommentarer om figuren min eller kom med slibrige bemerkninger, men Dessie var annerledes. Bare respektfull, liksom. En dag så jeg at han ga en av de unge karene en ørefik på grunn av måten han snakket til meg på. Dessie var en av sjåførene. Han var ganske sjenert, og det tok et halvt år før han samlet mot til å be meg ut. Jeg tror han syntes aldersforskjellen var for stor. Han var tjueseks, nesten ni år eldre enn meg. Den beste delen av jobben var når han kom for å hente eller levere noe, for vi fniste og flørtet som gale. Vi begynte å gå ut på ordentlig. Han sa at han ikke kunne fatte hvor heldig han var da jeg sa ja til å bli med på date. Kommentarene ga seg da det ble tydelig for alle andre i forretningen at Dessie Fenlon og jeg var et par. Dessie var stille, men han kunne bli rasende hvis man hisset ham opp. Han hadde ry på seg for å være en slåsskjempe og hadde delt ut mangt et knyttneveslag i sin tid.

Jobben var ensformig, og jeg kjedet meg mesteparten av tiden, men jeg tjente nok til at jeg også kunne flytte hjemmefra. Jeg sa til Annie at vi kunne få oss en leilighet sammen, men hun var ikke spesielt interessert i det. Jeg ble skuffet. Jeg nevnte det for mutter, som sa det til fatter. Han sa: «Ikke flytt inn sammen med Annie, hun kommer til å trekke deg ned på sitt nivå.» Jeg lurer på om alt hadde blitt annerledes hvis jeg hadde flyttet sammen med Annie. Jeg lurer på om fatter husker at han sa det. Og om det plager ham. Jeg vil ikke minne ham på det. Han har det vondt nok som det er. Det har vi alle sammen.

Den siste gangen jeg så henne, var hun oppskaket, men ivrig om et eller annet. Hun sa at hun skulle kjøpe skikkelige malersaker til meg siden hun visste at jeg fremdeles elsket å tegne og male. Jeg skulle jo blitt glad for et løfte om en sånn gave, men jeg kjente Annie for godt til det. Hun ble irritert over at jeg ikke hoppet og danset av glede, men Annie lovte alltid å kjøpe et eller annet til meg eller gjøre noe sammen med meg, og det var sjelden det ble noe av.

«Et skikkelig malersett. Jeg har sett det i vinduet til Clarks, malingstuber i et stort treskrin med pensler av alle slag. Bare vannfarger og blekk, ikke olje. Skjønner du? Jeg husker alt du fortalte meg om kunstgreiene – jeg vet at du ikke liker oljemaling. Det er nydelig. Skrinet ser veldig gammeldags ut, men det er kliss nytt, og det er masse utstyr i det. Jeg kjøper det til deg lørdag morgen. Jeg gjør det. Æresord. Kom bortom meg lørdag, om ettermiddagen.»

«Hvor skal du få tak i penger til det?»

«Ikke tenk på det, jeg har penger.»

«Særlig.»

«Jeg har det. Tror du meg ikke, Karen?»

Det var lettere å jatte med, men jeg visste at det aldri kom til å skje. Som den gangen hun sa at vi skulle spise middag på Sheries i Abbey Street noen uker før det, og jeg hadde ventet i en halvtime utenfor i kulda, men hun dukket aldri opp. Og da jeg ringte henne og påpekte det, sa hun at hun var opptatt, og at vi skulle gå en annen gang.

På tross av alt dette var jeg glad i Annie. Hun ville meg bare det beste, ville at jeg skulle lære av hennes feilgrep. Hun advarte meg mot guttene, sa at jeg var for god for dem som hang her i strøka, og at jeg skulle spare meg til den helt rette. Det var ikke bestandig jeg gjorde som hun sa. Ingen kunne få meg til å le som hun kunne, og selv om tiden på mødrehjemmet hadde tatt luven fra henne, hadde den gamle gnisten begynt å vise seg igjen på den tiden før hun forsvant i løse luften.

«Lover du, kommer du innom lørdag? Ved tretida, eller? Jeg gleder meg til å se ansiktet ditt når du åpner presangen.» Så jeg lovte henne det, men turte ikke håpe at hun kom til å holde ord, men jeg hadde ikke sett for meg at jeg aldri skulle få se henne igjen.

«Så klart,» sa jeg. «Jeg tar med meg Dessie.»

Hun ble mørk i ansiktet. De hadde kommet godt overens til å begynne med, men han syntes hun var litt gæren. Han likte ikke at hun ble så full, og i likhet med fatter likte han ikke at jeg var for mye sammen med henne. Da jeg fortalte ham om Annies svangerskap og tiden på St. Josephʼs, ble han enda mer negativt innstilt til henne.

«Er hun en av de tøytene?» sa han. «Hvem var faren, eller visste hun det ikke engang?»

Reaksjonen hans gjorde meg rasende. Jeg ignorerte ham i ukevis og unngikk å snakke med ham på jobben, men han ga ikke opp, og til slutt klarte han å overtale meg igjen med en diger blomsterbukett og en skriftlig unnskyldning. Han sa at han ikke skulle ha kalt søstera mi tøyte. Men hvis Dessie, som i bunn og grunn var snill og god, trodde det om Annie, gjorde alle andre det også. Han var aldri helt bekvem sammen med henne etter det, og Annie var ikke dum.

«Hva er det for noe med typen din?» sa hun på Viking en gang. «Han har det alltid så travelt med å dra.»

«Han liker ikke denne puben noe særlig,» sa jeg, og det stemte.

Viking var en temmelig rølpete pub, i en halvt forfallen del av byen. Der hang det tenåringer som sniffet lim i strøket. Dessie hadde ofte vært oppgitt over at vi måtte møtes der, men Annie var vanemenneske. «Den er full av alkiser,» sa han, men jeg påpekte at det samme kunne man si om de aller fleste pubene i Irland. Annie var tydeligvis en populær skikkelse i baren og en av de yngste av stamgjestene. Sent på kvelden satte allsangen i gang, og Annie, temmelig sliten, ville synge «Do Ya Think Iʼm Sexy» eller «I Will Survive» med høy stemme.

Dessie kunne ikke fordra det. «Hun driter seg ut,» sa han, og selv om jeg noen ganger kunne være enig, klarte hun likevel å holde tonen og huske hele teksten. Jeg hadde ikke tenkt å hindre henne fra å ha det moro.

Jeg fant ut at jeg ikke skulle ta med meg Dessie da jeg dro for å besøke henne lørdag. Jeg ble ikke så veldig forundret da hun ikke var hjemme. Jeg ringte henne utpå kvelden, og jenta som tok telefonen på gangen, sa at hun kunne ta imot en beskjed.

Annie dukket ikke opp hos mutter og fatter på søndag. Lunsj etter søndagsmessen var den eneste familietradisjonen vi holdt fast ved, og Annie møtte fremdeles opp de fleste gangene.

«Har hun ringt og sagt at hun ikke kommer, mutter?»

«Det gjorde hun ikke, den hensynsløse merra,» sa faren min, som tok den uansvarlige adferden som en personlig fornærmelse. Jeg prøvde å glatte over.

«Hun kan ha fått influensa – det var iskaldt i leiligheten da jeg var innom henne på torsdag.»

«Hadde hun tent gassovnen?»

«Hun hadde det, men du vet jo at hun alltid åpner vinduet når hun røyker.»

«Røykingen har hun etter deg,» sa moren min til fatter.

«Det er det eneste hun har etter meg, Pauline, det kan jeg love deg.»

Jeg byttet tema, spurte fatter om han skulle til hundeveddeløpsbanen på torsdag.

Dagen etter, mandag, dro Dessie og jeg for å besøke henne igjen, og det var ikke noe svar fra leiligheten hennes, men jeg fikk tak i en annen jente som var på vei ut. Det var tre hybler med felles bad i det toetasjes huset. Jeg spurte om hun hadde sett Annie. «Ikke siden torsdag eller fredag, nå som du nevner det. Jeg trodde hun var borte. Det er som regel radioen hennes som vekker meg.»

Det var første gang jeg ble litt bekymret. Annie ville ikke ha dratt noe sted uten å si fra til meg. Dessuten, hvor kunne hun ha dratt?

«Med en eller annen fyr?» foreslo Dessie, men klappet igjen da jeg sendte ham et skarpt blikk.

Vi hadde vanligvis kontakt to eller tre ganger i uka, men på onsdag hadde jeg fortsatt ikke hørt noe fra henne. Jeg dro og snakket med mutter, men hun hadde heller ikke hørt noe fra henne.

«Har hun sagt noe til deg om å dra noe sted?»

«Ikke et ord. Det er merkelig.»

Jeg var fremdeles der da fatter kom hjem fra bakeriet.

«Hun er sannsynligvis på fylla et eller annet sted. Hun dukker opp.»

«Hun har aldri vært borte så lenge. Det har nesten gått en uke.»

«Når så du henne sist?»

«Sist torsdag. Hun ba meg komme innom på lørdag. Hun lovte meg at hun skulle være der.» Jeg fortalte ham ikke om malersakene. Det var ingen vits.

«Hun lovte det altså?» sa han spydig.

Da vi fremdeles ikke hadde fått kontakt med henne på fredag, visste vi at det var noe galt. Fatter og jeg dro til leiligheten sammen, mens mutter ringte rundt til venninnene hennes og noen av jentene hun jobbet med. I Annies leilighet sa en av de andre leieboerne at hun ikke hadde sett henne hele uka. Vi ringte husverten fra telefonen på gangen, og han kom, en stor, svett mann med potetnese, som klaget over å bli forstyrret etter klokka seks om ettermiddagen. Han låste oss inn på hybelen med et enormt nøkkelknippe. Alt var strøkent som vanlig, men alle klærne jeg visste at hun hadde, var fremdeles i garderobeskapet, bortsett fra den grå fiskebeinsmønstrede tweedjakka, den ermeløse ullkjolen mutter hadde kjøpt til henne til bursdagen, og de knehøye lilla støvlene. Jeg ville ikke rote gjennom alle sakene hennes, men et raskt blikk sa meg hun ikke hadde dratt på noen tur. Den lange bagen lå fortsatt under kommoden. Et enkelt krus med en muggflekk i bunnen sto i oppvaskkummen.

«Hun hadde aldri latt det stå igjen der, fatter, hvis hun visste at hun skulle dra noe sted. Kanskje i noen timer, men det må ha stått der i dagevis.»

Husverten sa: «Husleia skal betales i neste uke. Jeg har ikke tenkt å la meg snyte.»

«Kan du klappe igjen brødsaksa!» sa faren min, og jeg jublet inni meg for at han forsvarte Annie, og det var veldig lenge siden jeg hadde hørt ham gjøre det. Husverten sa at vi skulle gå, og at han kom til å sette alle sakene til Annie i en søppelsekk på dørstokken hvis han ikke fikk inn husleia neste uke.

Da vi kom hjem og fortalte dette, var mutter syk av uro. Ingen av Annies venner hadde sett henne på over en uke, og de sa at hun ikke hadde dukket opp på vaskejobber i byen. Bare det ville ikke fått alarmene til å kime, men den engstelige moren min hadde modig begitt seg inn på Viking etter mørkets frambrudd. Alle stamgjestene kjente Annie, men de sa at hun ikke hadde vært der på over en uke.

«Tror du hun er blitt smelt på tjukken igjen og dratt tilbake til St. Josephʼs?» sa fatter, med et hint av bekymring i tonefallet.

«Hun hadde aldri dratt tilbake dit, fatter, ikke tale om. Det vet jeg at hun ikke ville ha gjort.» Mutter var enig med meg. «Og selv om hun var gravid, hvorfor skulle hun dra noen steder uten klærne sine, eller en veske?»

«Jeg ringer politiet,» sa fatter fredag den tjueførste november 1980.