Torill Karina Børnes

4

Vestavind

Blodspill

Ord og uttrykk

Stril: Folk fra områdene rundt Bergen. Fiskere og gårdbrukere. Gjerne negativt omtalt i bymanns munn. Ordet stammer kanskje fra å være stridig, eller å stri (med livet).

Hjaltland: Shetland

Tessak: Et slags enkelt bondesverd. Danske kong Christian kjøpte dette sverdet inn i store mengder for å væpne norske bønder.

Personene i Vestavind

Maria Rendall: 17 år. Uekte datter av jarl Patrick Stewart av Orknøyene og Thora Rendall. Fostret av bonden Magnus Rendall.

Magnus Rendall: Fosterfar til Maria. Gift med Thora. Odelsbonde og etterkommer av en stor lagmann på Orknøyene.

Thora Rendall: Mor til Maria og kone til Magnus. Kommer fra Wick på den skotske nordøstlige kyst. Hennes bakgrunn er uviss, men hun sier selv at hennes mor var tjener hos klanen Oliphant.

Ranald Sinclair: 22 år. Kommer fra Caithness i Nord-Skottland, slektning av jarlen av Caithness, som er høvding for den mektige Sinclair-klanen.

James Baikie: I tjueårene. Sønn av storbonden og handelsmannen John Baikie.

Caithrin Rendall: 15 år. Datter av Thora og Magnus Rendall. Marias beste venn og sammensvorne.

Leeona Rendall: 21 år. Oppfostret hos onkelen, Magnus Rendall, da moren døde i barselseng.

Kaptein George Sinclair: 30 år. Ranalds søskenbarn. Kommer også fra Caithness. Er leiesoldat i en tid preget av krig og ufred.

Ellen Sinclair: 28 år. Gift med kaptein George Sinclair.

Ulla von Blixen: 26 år. En svensk kvinne som gikk om bord på skipet Dunkirk i Stockholm. Kaptein Sinclairs elskerinne.

Haldor Gudmundson: 22 år. En orknøysk skytter som blir Ranalds venn.

Clarissa Gordon: 51 år. Hennes pikenavn var Clarissa Sinclair, men blir kalt «Skottefruen». Oppvokst i Bergen. Enke etter en skotsk adelsmann og fører videre sin manns handel med tømmer.

Beret Jonsdotter: Tjenestepike hos Clarissa Gordon.

Ivar Karsteinson: En ung stril fra Tofterøy med helbredende evner

Karsten Karsteinson: Bror til Ivar, og Caithrins kjæreste.

William og Judit Rendall: Fetter av Magnus, bosatt i Bergen, og hans frue.

Paul Rendall: Sønn av William og Judit.

Jon Rendall: Eldste sønn av William og Judit.

Amanda Petrie: Ung kvinne fra Shetland. Trolovet med Jon.

Slik sluttet forrige bok

Lydene fra Stranden nådde henne. Sjauere ropte og balte med sitt. Et rop lød over deres røster. Det hørtes ut som det kom fra et sted rett bortenfor henne. Tærne krøllet seg om kanten. Hun bøyde seg sakte fremover, tittet ned i det lokkende dypet. Hennes utvei …

Igjen dette ropet. Det lød som hennes navn. Hun kvakk. En mannsrøst. En som kalte på henne. En på dette fremmede stedet som visste hvem hun var. Brått slo en håpløs og samtidig håpefull tanke ned i henne – det var Ranald som ropte på henne! Forestillingen slo et hull i de svarte tankene.

Hun skulle til å ta et skritt bort fra kanten da føttene plutselig gled. Hun slo ut med armene, veivet for å gjenvinne balansen, men føttene hadde ikke lenger fast grunn under seg. Hun prøvde desperat å snu seg, gripe seg for, kanskje hun klarte å gripe om et tau.

Hun falt ubønnhørlig. Sjøen nærmet seg, den brune tangen delte seg som for å ønske henne velkommen. Idet hun møtte det iskalde vannet, hørte hun stemmen igjen. «Maria!»

Sjøen omsluttet henne, gjorde henne nummen med sin brå kulde. Hun ble raskt følelsesløs. Klærne trakk henne ned. Hun kjempet imot – dette ville hun ikke! Hun ville ikke dø! Hun måtte komme seg opp for å se Ranald igjen. Vannet presset seg inn i henne. Desperat knep hun munnen igjen og bakset med armer og bein, men ble ugjenkallelig trukket ned av en sterk kraft som ikke ville slippe taket i henne. Ullkjolen hang om henne som et lodd. Hun sparket fra og kjente at hun steg oppover, noen kraftige spark til, og hun kunne klare å nå overflaten. Hun sparket fra en gang til, og kjente med ett at noe dro i foten hennes. Et hardt, nådeløst grep om ankelen, som hindret henne i å svømme opp. Armene veivet fortvilet. Hun ville så gjerne åpne munnen, fylle lungene med luft – ville så gjerne skrike om hjelp. Hun knep igjen munnen, bøyde seg ned og prøvde desperat å se hva det var som holdt henne igjen. Hun forventet å se Dødens knoklete hånd om beinet, men kunne ikke skimte noe annet enn skygger i det grumsete vannet. Hun sparket enda en gang. Smerten skar gjennom ankelen der grepet ikke slapp. Hun kavde med armene, ville ikke dø! Måtte ha luft! Å, kjære, allmektige Fader i himmelen, hjelp meg!

Kapittel 1

Døden hadde lagt sin nådeløse hånd om ankelen hennes og nektet å slippe taket. Grepet om beinet ble strammere jo mer hun røsket og sparket fra. Hun kavde for å slippe fri. Bakset med armene, strakte hendene opp som for å søke etter noe som kunne hjelpe henne opp av vannet. Hun maktet snart ikke mer. Lungene brant i brystet. En inntrengende stemme i henne ropte at hun skulle åpne munnen og slippe inn luft. Fornuften, som det gjensto stadig mindre av, fortalte henne at om hun gjorde det, ville hun dø.

Det sved i øynene hennes da hun plirte oppover gjennom den grumsete sjøen. Gløtt av lys nådde ned til henne. Skygger fløt over overflaten. Innimellom sjøens tunge klukking mot ørene og lyden av blodet som bruste gjennom kroppen hennes, hørte hun stemmer der oppe fra. Det lød svakt, men likevel oppfattet hun at det var rop fra opphissede menn på kaien. Var det Ranald hun skimtet som en usammenhengende skygge der oppe? Hun ville rope til ham, skrike hjelp meg! Jeg vil ikke dø! Men hun kunne ikke. Hun måtte knipe sammen leppene for å holde vannet ute.

Hun lukket øynene. Kroppen verket etter luft. Hodet føltes som det skulle sprenges. I et lite, tankeløst øyeblikk av ytterste nød åpnet hun munnen og gispet. Vannet strømmet straks inn, og hun sperret opp øynene i smerte og skrekk. Hun enset knapt plasket fra noe som brøt overflaten, etterfulgt av den dempede lyden av sterke svømmetak og noen som grep henne om armene og trakk henne oppover. Det gjorde så vondt i lungene at det føltes som hun kunne dø bare av smerten. Bevisstheten forsvant. Smerten ga seg litt, og hun ønsket lindringen velkommen. Da hendene som grep om armene hennes igjen, prøvde å dra henne opp, var hun uten bevissthet.

«Maria!» Noen ristet i henne. Ristet hardt. «Maria! Våkne, hører du?» Gjennom slørede øyne skimtet hun to menn på hver side av seg, og bak dem igjen andre skikkelser som strakte hals for å se. Den ene mannen la en hånd på brystet hennes – en sterk, varm følelse trengte seg gjennom brystkassen og ned i hennes verkende lunger. Hjelpende hender la henne over på siden da hun hostet og harket, og støtvis kastet opp noe som syntes som mengder av vann. «Vi bærer henne med til fru Gordon!» hørte hun den ene av mennene si, før den andre løftet henne opp i sterke armer, og med lange, gyngende steg førte henne bort fra kaien og de mange nysgjerrige, forskrekkede blikkene.

«Ta til venstre her»! beordret den andre, som gikk bak dem. Hun løftet hodet og myste opp på ham som bar henne. Det gikk opp for henne at hun hadde sett ham før, men tankene var så omtåkete at hun ikke klarte å huske hvor. Hun la hodet bakover og gløttet bak på den andre. Navnet hans dukket opp i bevisstheten. Karsten het han.

Hun prøvde å løfte hodet høyere for å speide etter Ranald, men hun følte seg så svak. Hodet falt tungt ned igjen. Han måtte være her et sted – han hadde da ropt på henne. Hvorfor gikk han ikke sammen med dem – hvorfor var det ikke han som bar henne?

Hun vørte knapt menneskene utenfor salgsbodene, som stoppet opp og glodde på følget. Konene med de store, blanke øynene og kurvene i hendene. Barna som løp nyfikne etter dem, de to små jentene som kappet om å fange dråper fra håret hennes i hendene. Karsten husjet dem strengt bort. Maria smalnet blikket da hun betraktet ham. Det dryppet av ham, og han satte våte fotspor etter seg på brosteinene. Var det han som hadde reddet henne?

«Vi er fremme» utbrøt han, og den andre stoppet foran Skottefruens trapp. Karsten tok trappen i to spenstige steg og banket hardt på døren.

Innefra hørte de en stemme som sa: «Ja, ja. Ta det med ro. Eg kommer!» Døren ble revet opp, og Beret stilte seg misfornøyd opp i åpningen. «Koffor sånt hastverk på strilefolket?» Deretter oppfattet hun hvem det var den ene holdt i armene. «Nei! Ka er det eg ser? Er det ikkje den grønnøyde småtøsen!» utbrøt hun forskrekket. «Og dryppende våt! Kom inn med det samme!»

Beret viste dem vei inn til kjøkkenet. Maria ble lagt på en benk nær ildstedet og fikk straks varme tepper over seg. I øyekroken så hun Leeona reise seg og ile mot henne med et forskrekket utbrudd: «Maria! Hva har skjedd? Hvorfor kommer denne mannen bærende på deg … og … du store min! Hvorfor er du gjennomvåt?»

Maria maktet ikke å svare henne. Det var så vidt hun klarte å tenke, ei heller holde seg våken. Hun var så sliten. Ville bare lukke øynene. Stenge de masende kvinnene ute. Den oppjagede Beret spyttet ut flere spørsmål enn mennene rakk å svare henne på. Søskenbarnet ristet i henne. «Maria! Svar meg.»

Et kremt fra den ene av mennene avledet Leeona. «Ho holdt på å drukne, frøken. Bror min, Karsten, som står her ved siden av meg, kald og våt til skinnet, reddet henne. Det var han som oppdaget henne på kaien. Han prøvde å nå henne, men var for seint ute.»

Leeona ristet forvirret og skrekkslagen på hodet. «Hv-hva mener du med at hun var på kaien, og at han var for sent ute?»

Maria vendte seg mot mannen og strevde med å huske hva han het. Så kom hun på det. Han hadde sittet i færingen sammen med den hissige faren sin og sendt henne et uutgrunnelig blikk da hun rødmende sto på kaien og plukket mynter fra pungen. Ivar. Det var det han het.

Han så nølende på Leeona, gløttet raskt på Maria, tvilte kanskje på om han burde avsløre at det var med forsett hun hadde endt i sjøen.

«Ho …,» begynte han, rensket halsen og møtte Leeonas avventede, smale blikk. «Ho falt uti sjøen … som om det var det ho ville, men eg kan ta feil. Steinene på kaien er sleipe – kanskje ho bare glei?» Ivar løftet hendene avvergende. «Ho hadde fått en taukveil om beinet, der enden på tauet var bundet fast i en bolt i kaien. Det var umulig for henne å redde seg selv. Karsten klarte med nød og neppe å frigjøre foten hennes.»

«Jeg skylder deg en altfor stor takk!» hikstet Leeona. Hun stolpret bort til Karsten, grep hendene hans og førte ham med seg til varmen ved ildstedet. «Sett deg her. Du skjelver av kulde.»

Maria lot blikket fare over rommet. Hun presset frem ordene, selv om det gjorde vondt. Halsen føltes som den var skrapt med en kniv, og det verket fortsatt i brystet. «Hvor er Ranald?» hveste hun med sprukken stemme.

«Hva?» Leeona slapp hendene til Karsten og kom farende bort til benken hennes. «Hva sa du?»

«Jeg hørte Ranald rope på meg. Hvor er han?» gjentok Maria og kremtet svakt. Kjente kniven rispe i halsen igjen.

Et hulk unnslapp søskenbarnet. Hun førte hånden til munnen og vendte seg brått bort fra henne. Det var blitt stille i rommet. Selv Beret klarte å holde munnen igjen.

Ivar tok et skritt nærmere Maria, bøyde seg over henne og sa vennlig: «Det var ingen andre enn Karsten som ropte på deg, Maria.»

Var det ikke Ranald hun hadde hørt? Det måtte ha vært ham! Hun hadde vært så sikker. Da det gikk opp for henne at Ranald ikke hadde vært på kaien, og at hun hadde lurt seg selv til å tro at det var ham, kjente hun den dumpe, kvalmende skuffelsen strømme gjennom henne og overmanne henne fullstendig. Hun lukket øynene og lot seg gli ut av bevisstheten og inn i glemselen.