Torill Karina Børnes

9

Snøklokker

Hjertesorg

Personer

Gården Uri

Vida Aurora Fortun – 20 år.

Bård Fortun – 18 år. Vidas bror.

Ninni Fortun – 6 år. Datter av Signe og Arnfinn.

Signe Fortun – 29 år. Arnfinns andre kone.

Arnfinn Fortun – 48 år. Husbond på gården Uri.

Marta – 25 år. Taus på gården.

Abel Dunck – kunstner og leieboer på gamle Uri.

Per – 29 år. Bård og Vidas halvbror.

Husmannsplassen Tufte

Turid – 20 år. Venninne av Vida og kjøkkenpike på hotellet.

Jon – 23 år. Turids bror.

Edgar – 6 år. Turids bror og Ninnis beste venn.

Hotell Fjærland

Fru Geneviv Merchant – 45 år. Kusine av Vidas mor, Laura. Bosatt i England.

Rose Angelica Merchant – 19 år. Datter av Geneviv.

Trevor Merchant – 24 år. Sønn av Geneviv.

Ragna Løve – norsk klatrer.

Silje Lotten – Ragnas venninne.

Daniel Bailey – engelsk gjest og Trevors bekjente.

Andre personer

Jardar Sægrov – 24 år. Driftekar og Signes halvbror.

Grim – driftekar og Jardars følgesvenn.

Kåra Fortun – 45 år. Arnfinns ugifte søster.

Matias – venn av Per.

Halvar Fjærland – eier av hotell Fjærland.

Arnold Gilbert – Roses tilkommende og en hun absolutt ikke vil gifte seg med.

Slik sluttet forrige bok:

I stua satt faren og Bård og ventet ved spisebordet.

«På tide,» brummet faren. «Det er sultne arbeidsfolk som venter på mat her.»

Vida og Ninni satte seg. Signe satte kjelen på bordet og bød dem å forsyne seg, men først måtte de be bordbønn. Alle foldet hendene, senket hodene og mumlet frem bønnen og et amen, før faren forsynte seg med kjøttsuppen, deretter Bård, så Vida og Signe som serverte Ninni, før hun tok til seg selv.

Det var så fredelig rundt bordet. Det var bare de aller nærmeste som satt sammen og spiste, slik som de hadde pleid å ha det, bortsett fra at de manglet drengen, Ola, ved bordet.

Men Vida klarte ikke å spise. Noe var veldig galt. Det var to som manglet.

«Signe, hvor er broren din?» spurte hun.

Signe så dumt på henne, som om hun ikke forsto hva hun snakket om.

«Skal ikke Jardar og Grim spise sammen med oss, de har jo arbeidet hardt i dag?»

«De har reist,» sa Signe.

«Reist?» kvekket Vida. «K-kommer de tilbake?» Hadde Jardar reist uten å ta farvel med henne? Det kunne ikke stemme!

«Jeg tror ikke Signes bror vender tilbake til Uri,» svarte faren mutt.

«Han har reist for å frakte buskapen sin, og hvis vi ser ham igjen, blir det ikke før til høsten,» sa Signe, en smule bedrøvet.

«Han kommer ikke hit til høsten, han kommer ikke tilbake. Han hadde god fart da han strente nedover bakken her. Spør du meg virket han bare glad til for å kunne stikke herfra,» sa faren. «Og du bør takke ja til at Jon får besøke deg. Berger sier at gutten er trist til sinns fordi du avviser ham, og det skal vi ikke ha noe av!» Han grep glasset med kald myse og helte innpå, og satte det fra seg med et dunk.

Vida var målløs. Hjertet dunket febrilsk i brystet. Hadde Jardar stukket av, fra henne?

1

Bergen, slutten av juni 1898

Det var helt tyst i onkel Bernards dagligstue etter at Daniel avslørte at han hadde bedt Arnold Gilbert om ikke å komme til Bergen. Rose trodde knapt sine egne ører! Lettelsen strømmet varmt gjennom henne, hun kunne ha kastet seg om halsen hans og kysset ham! Men et blikk på de vantro ansiktene til Trevor og moren fikk lettelsen til å fordufte. Sakte gikk det opp for henne at det kanskje ikke var så gledelig det han hadde gjort.

«Hva fanden, mann!» utbrøt Trevor.

«Jeg tror ikke det jeg hører!» hikstet Geneviv.

«Hvorfor ba du herr Gilbert om å ikke komme hit til Bergen? Jeg har jo losji til ham, eller har du noe å utsette på husværet?» protesterte onkel Bernard.

«Slett ikke, Bernard, det er intet å utsette på ditt vakre hjem!» forsikret Daniel. En liten svettedråpe dukket opp i pannen.

«Men du store!» peste Dora og sendte et bestyrtet blikk på Jade, som ikke klarte å holde tilbake et fnis. Jades nøttebrune øyne glødet skadefro og spent på de andre i stuen, ikke minst på Rose, som ikke ante hvordan hun skulle reagere. Hun kunne jo ikke sitte her og se glad og lettet ut, eller kunne hun?

«Ba du virkelig Arnold om å ombestemme seg angående å komme til Bergen?» spurte Trevor i en hes, skurrende tone. «Vennligst forklar hvorfor!»

«Nå er jeg virkelig spent!» innskjøt Geneviv skarpt.

«Jeg …!» Daniel fuktet leppene, svettedråpen i pannen fikk selskap av enda en, som rant nedover mot øyebrynet. Han tørket dem raskt bort med håndflaten. «Jeg hørte om det som hadde skjedd med frøken Jade, og at det ikke dreide seg om en bortførelse, selv om det var det som ble hevdet. Noen på hotellet fortalte meg hva som var den egentlige sannheten, at hun ville flykte på grunn av en romantisk forbindelse med herr Raymond.»

Geneviv, Dora og Trevor protesterte høylytt i munnen på hverandre, ingen fikk helt med seg hva den andre sa, men saken var likevel klar, Jade hadde blitt bortført – det fantes ingen tvil om det!

«Hvem var denne ‘noen’ du henviser til?» spurte Geneviv.

«Det var en mann som hadde fått for mye å drikke og som syntes det var ille at all skyld ble lagt på vennen hans, herr Raymond.»

Benjamin, hvisket Jade, og Rose spisset ører. Men ingen andre enn henne hørte det.

«De hersens vennene!» spyttet Trevor og smalnet munnen til en strek. «De er noen løgnere!»

«Vel, det kan jo selvsagt være at mannen talte over seg …» svarte Daniel i en forsonende tone.

«Men hvorfor skulle det ha noen sammenheng med min søsters forbindelse til Arnold?» ville Trevor vite.

«Vel, det var ikke bare derfor jeg gjorde dette,» kremtet Daniel. «Selv om det ble betrodd meg at Jade flyktet fordi hun ikke ville gifte seg med den mannen hennes mor hadde valgt for henne, og at Rose …»

«Jeg misliker svært det du insinuerer – at vi skulle ha løyet og at …» kom det fra Dora, men hun ble avbrutt av Trevor.

«Hvilken annen grunn hadde du til å blande deg inn i Roses og Arnolds forbindelse?»

«Jeg synes ikke den er særlig passende.»

«Hva?» hylte Geneviv og så ut til at hun skulle besvime.

«Hvordan våger du?» knurret Trevor.

Daniel løftet hendene avvergende. «Jeg forstår at dere er opprørte, men la meg forklare. Arnold er en drikkfeldig slamp som lever et utsvevende liv. Dessuten har jeg hørt at han har en annen forbindelse, med en annen frøken.»

Det ble atter en gang totalt knyst i stuen.

«Det … det har ikke jeg fått med meg, og jeg har god kontakt med Arnold,» hveste Trevor. «Faktisk regner jeg ham for å være en av mine beste venner.»

Rose hørte Daniel sukke tungt. Selv om han så ut til å mislike omstendighetene og at han aller helst ville ha unngått dem, sto han rakrygget og møtte Trevors unådige blikk. Akkurat i dette øyeblikket var han helten hennes.

«Han er kanskje din venn, Trevor, men han kommer ikke til å være Roses venn.»

«Det kan du da slett ikke vite? Dessuten er han ikke tiltenkt rollen som venn, men som ektemann!» glefset Geneviv.

«En ektemann som ikke er en venn, er oppskriften på et ulykkelig ekteskap,» svarte Daniel rolig.

Trevor fnyste hånlig. «Du kan ikke vite hvilke følelser han har for Rose! Han ville ha oppført seg akkurat som det høvet seg overfor henne. Jeg vet at han holder av henne og at han …»

«Han har en annen,» avbrøt Daniel. «Vær vennlig å tro meg på det.»

«Hvem er hun?» spurte Geneviv.

«Hun er ikke av vår stand, heller en smått beryktet kvinne, og han har innrømmet at han ville ha holdt henne som elskerinne.»

«Og hva så?» presterte Trevor å svare. «Hvor mange menn er det ikke som har elskerinner?» Høye gisp hørtes. Trevor rødmet en smule og slo beklagende ut med hendene til damene i stuen.

«Jeg hadde aldri noen elskerinne, men holdt meg til min kone,» svarte Daniel kaldt.

«Deg om det,» mumlet Trevor, så lavt at damene kanskje ikke hørte ham.

«Sendte du et telegram til ham?» ville Geneviv vite.

Daniel nikket kort.

«Hva skrev du i det?»

«Noe sånt som, ikke kom. Du er uønsket.»

Geneviv gispet høyt. «Det er jo bare frekt! Jeg er oppriktig rystet over at du sendte vår venn noe så feilaktig.»

«Jeg beklager at jeg har rystet deg, Geneviv,» svarte Daniel, fortsatt i den rolige tonen. Det var åpenbart at den verste nervøsiteten var glidd av ham. «Men feilaktig vil jeg ikke kalle det, ikke når jeg tenker på Rose og hennes fortvilte, men mislykkete forsøk på å flykte med den unge mannen. Det var åpenbart riktig av meg å sende telegrammet til min fetter.»

«Men det var da ikke din sak!» snerret Trevor og skrittet hissig mot Daniel, som rygget ørlite.

«Jeg oppfattet det som min sak da jeg møtte Rose og lærte henne å kjenne. Hun er åpenbart desperat etter å komme seg unna giftermålet, og den desperasjonen førte frem til et rømningsforsøk, som heldigvis slo feil,» forsvarte Daniel seg.

Trevor hyttet med neven oppunder nesen på Daniel.

Geneviv reiste seg raskt og dro ham i armen. «Trevor, la oss ikke lage en enda mer opprivende scene!»

Bernard hadde også reagert og stilte seg mellom de to mennene.

«Har dere ikke tenkt på skammen som følger dette?» pep Dora. «Hva møter oss når vi vender hjem?»

Daniel ga henne et trist blikk. «Jeg frykter at ryktene har løpt i forveien.»

«Å, gud!» hvinte Dora. «Hva mener du?»

«Jeg tror det har stått i avisene om Jades bortføring, dessverre.»

Et samlet sukk gikk gjennom stuen.

«Hva kommer Arnold til å si?» klaget Geneviv og tvinnet hender. «Jeg håper ikke at han tror at det er vi som ikke vil ha ham her?»

«Telegrammet sier jo rett ut at han er uønsket,» brummet Trevor.

«Arnold kommer ikke til å våge å si eller gjøre noe. Han vet godt hvorfor jeg sendte telegrammet. Jeg har vært imot denne forbindelsen med Rose lenge.» Han ga Rose et varmt blikk. «Som sagt, så fortjener hun bedre enn å gifte seg med min fetter.»

«Å?» Trevor hevet et øyebryn. «Har du noen andre, bedre kandidater i tankene?»

«Det er mulig,» svarte Daniel.

«Hva om jeg ikke vil gifte meg i det hele tatt?» innskjøt Rose, oppbragt over at ingen så i hennes retning. «Jeg takker Daniel for at han sørget for at herr Gilbert holdt seg hjemme. Det er det beste som kunne skje. Jeg ville ha holdt sengen resten av uken om han hadde kommet!»

«Å, du slipper ikke unna ham så lett,» svarte moren i en kjølig tone. «Når vi vender hjem, får vi sørge for å reparere skadene herr Bailey har forårsaket med sin impulsive og lite gjennomtenkte handling.»

«Jeg kan forsikre deg at det er gjennomtenkt, Geneviv,» sa Daniel. «Dog kan jeg være enig i at å sende telegrammet var en impulshandling.»

«Hvordan kan det være en impulshandling?» snøftet Bernard. «Du må helt til Vik for å sende et telegram!»

«Jeg dikterte det til herr Fjærland og ba ham om å sende det for meg. Det tok ikke mer enn noen minutter. Etter det tenkte jeg ikke så mye på det, selv om jeg var spent på hva fetteren min kom til å gjøre. Bare det han at ikke kom i dag tyder på at han ikke er en seriøs frier.»

«Hvis dette er en del av et frieri til min søster, er det ikke spesielt vellykket,» sa Trevor sarkastisk. «Du har ikke gjort et spesielt godt inntrykk.»

Rødmen skjøt frem i Daniels kinn, og av en eller annen grunn klarte han visst ikke å finne ord til å svare. Men han ga Rose et raskt øyekast, og hun kunne ikke annet enn å undre seg over brorens merkelige kommentar. Så upassende! Daniel gjorde da ikke dette for at han ville fri til henne? Han var bare veldig omtenksom, avgjorde hun. Ingen annen grunn.

«Vil dere ha herr Bailey boende her i huset mitt fortsatt?» spurte Bernard i en uforsonlig tone. «Spør dere meg, så virker det passende å sende ham på dør, og la det være opp til ham å skaffe seg losji.»

«Bernard,» irettesatte hans kone, Anna. «Vi sender ikke gjester på dør! Dessuten vet du godt at det knapt er mulig å oppdrive et ledig værelse i byen.»

Bernard ga henne et blikk, før han henvendte seg til Geneviv, som stirret på Daniel. Hun virket rystet, sint, men hadde også noe trist over seg. Rose kunne forstå at hun var skuffet over at en mann hun likte godt, blandet seg inn hennes affærer på en så utidig måte. Men Rose var på Daniels side, slik han var på hennes, og det var på tide å vise det. Hun trakk pusten og tok sats. «Jeg er helt enig med tante Anna i at Daniel skal fortsette å bo her. Han har ikke gjort annet enn å beskytte meg og ha min velferd i tankene, og det takker jeg ham for!» Hun kikket på ham og så at han blunket til henne.

«Som om ikke jeg har din velferd i tankene hver eneste dag!» utbrøt Geneviv bestyrtet.

Jade kunne visst ikke dy seg, men satte i å le, og fikk et rapp over fingrene av Dora. Datteren skar en grimase og skulte på moren, som snurpet munnen og ristet oppgitt på hodet så bollekinnene disset.

Trevor snøftet og skulle til å si noe da Anna avbrøt ham. «Men da er vi enige! Du fortsetter å bo her, Daniel. Spør du meg så har du gjort en edel handling.»

«Godt ingen spør deg, da!» utbrøt Bernard arg, med lynende øyne.

Rett før det brøt ut en åpenlys krangel mellom ekteparet, skjøt Geneviv inn med klar og høy røst: «Daniel kan fortsette å bo her. Vi reiser om noen dager, og vi er høviske nok til å bo under samme tak så lenge.»

Daniel kremtet. «Jeg kan godt flytte, jeg vil ikke være til bryderi.»

«Du blir!» beordret Anna. Og når husfruen insisterte, bøyde de andre seg.

Før Rose fikk snakke med ham, styrtet Daniel på dør, åpenbart lykkelig over å kunne forlate selskapet. Hun hørte moren spørre Anna hvorfor hun mente at Daniel hadde gjort en edel handling, og hørte at husfruen svare at hun hadde fått et godt inntrykk av ham. «Jeg skulle sannelig ønske at jeg hadde hatt en slik helt i livet mitt som ung kvinne!»

Rose var på vei ut av dagligstuen for å følge etter Daniel, og kastet et raskt blikk på tanten over skulderen. Anna så direkte på henne og smilte lurt.

«Jeg trodde da at jeg var helten din?» snøftet Bernard.

Rose hørte ikke hva Anna svarte. Med dunkende hjerte styrtet hun etter Daniel mens tankene spant rundt det han hadde gjort for henne.