Catherine Ryan Hyde

En helt vanlig gutt

Oversatt av Sidsel Andersen

1. REMY

Kapittel 1

Det som måtte skje

Remy Blake var fem år gammel da faren tok ham med seg og kjørte bort fra Pocatello for siste gang. Remy trodde innerst inne ikke at det virkelig var siste gang. Det kunne det ikke være. Men at faren sa det hele tiden, gjorde ham nervøs.

«Men jeg kan vel skrive et brev til Lester,» sa han. Faren hadde sagt at det ikke fantes noen telefon der. «Hvis jeg sier til deg hva jeg vil skrive, kan vel du skrive det for meg. Ikke sant?»

«Nei.»

«Hvorfor ikke?»

«Det er ingen postkasse der oppe.»

«Kan vi ikke bare kjøre til vi kommer til en?»

«Det ville ta hele dagen. Og hva mener du vi skulle bruke som drivstoff? Bortsett fra en liten nødrasjon og det vi trenger til motorsaga, har vi ikke bensin.»

«Vi kan vel kjøre til en bensinstasjon sånn som vi gjør hjemme.»

«Dette er hjemmet vårt nå, gutten min. Og det finnes ingen bensinstasjoner her.»

Remy vred seg i bilsetet og ga uttrykk for det ubehaget han hadde forsøkt så hardt å skjule. Han hadde alltid ønsket at faren skulle være stolt av ham, noe som betydde at han måtte være tøff og modig. Men Lester var bestevennen hans – og det hadde han vært siden de begge lærte å gå – så dette var vanskelig.

«Hvorfor kan jeg ikke ringe ham med mobilen din?»

Faren lo.

Mens Remy håpet at faren skulle svare på spørsmålet, tok faren en sigarettpakke opp av lomma på flanellsskjorta. Han ristet ut en sigarett og tente den med sigarettenneren på dashbordet.

Vinduene var nede på begge sider, og håret blåste foran øynene til Remy, men det gjorde ikke noe, for da slapp han å trekke inn så mye av det forferdelige stoffet.

«Det er ikke mobildekning der oppe,» sa faren til Remy til slutt. «Fordi det ikke finnes noen basestasjoner.»

Remy lurte noen ganger på om lange pauser før faren svarte, var et forsøk på å få Remy til å tenke ut ting selv. Men han var ikke i nærheten av å forstå. Så han håpet det ikke var det.

«Hva har de der oppe, da?» spurte Remy.

Han følte seg dristig, for tonefallet gjorde det klart at det var både et spørsmål og en anklage.

«Gutten min,» sa faren med den stemmen han brukte når han skulle være høytidelig. «Der oppe i det nye hjemmet vårt vil vi ha det aller viktigste et menneske kan ha, nemlig frihet. Og den største friheten som finnes – vel, det må være friheten til å overleve det som måtte komme. Hvis du ikke overlever, har du ingenting. Ikke noe er viktigere enn å overleve.»

Remy hadde aldri spurt faren hva han ventet skulle komme. Han trodde ikke han ønsket å vite det.

* * *

Remy var i dyp søvn da de kom frem. Faren måtte riste ham våken.

Han håpet at faren ville ta ham i et brannmannsløft og bære ham i seng, sånn han noen ganger hadde gjort. Isteden ble han satt ned på føttene, og det ble forventet at han skulle gå selv. Det var et dårlig forvarsel om hva som skulle komme, selv om dette bare var noe han hadde en vag følelse av bakerst i hodet.

Han visste ikke noe om stedet enda fordi det var mørkt. Merkelig mørkt. Faktisk mørkere enn noe Remy hadde sett før. Mørkere enn han hadde trodd noe kunne bli. Det var ingen måne den kvelden, eller den var nede – Remy visste ikke hvilken av delene. Det fantes ikke gatelys noen steder. Ingen lys fra nabohus, og senere skulle han få vite at det ikke fantes noen naboer.

Han hadde forventet at faren hadde tatt med seg en lykt eller en lommelykt. Han var sikker på at han sett at faren pakket ned sånne ting. Isteden tente faren bare en fyrstikke – den ene etter den andre – og skapte et bitte lite lysglimt som de måtte følge.

Det var kaldt og fullstendig stille.

Etter en stund, og i et øyeblikk da faren fomlet med fyrstikkene, fikk Remy se et svakt omriss av en inngang som de gikk gjennom, og han følte at føttene støtte mot treplanker. Det var en lettelse å føle at den nye tilværelsen ikke bare besto av hard jord.

«Skru på lyset,» sa han. Han sto fremdeles stille og forsøkte å se seg rundt.

Det var ikke noe varmere inne enn det hadde vært på veien fra bilen.

Faren lo. «Det er ikke noen lys her,» sa han

«Hvordan kan det ha seg at det ikke er lys her?»

«Det er ikke strøm her.»

«Men vi får det senere, ikke sant?»

«Du skjønner visst ikke dette,» sa faren.

Remy kjente to sterke hender rundt livet. Følte at han ble løftet helt opp til ansiktet til faren og satt ned igjen på en tynn madrass.

«Legg deg til å sove igjen,» sa faren.

«Vent. Hva er det jeg ikke skjønner?»

«Det er ikke strøm her. Det blir det aldri. Det er ikke lagt strømkabler inn hit. Ingen strømstolper. Dette er villmarka. Legg deg nå, så skal jeg vise deg hva som er hva når det blir morgen.»

Remy krøp skjelvende sammen på siden oppå madrassen. Han fant et eneste, tynt ullteppe og trakk det over seg. Tennene klapret fremdeles. Og blæra var så full at det gjorde vondt..

«Hvor er doen?» spurte han lavt – det føltes som ordene splittet mørket på en nesten brutal måte.

Faren lo igjen.

Remy ville ha spurt hvorfor alt han spurte om, var morsomt helt plutselig. Men han hadde ikke lyst til å utfordre farens autoritet, så han gjorde det ikke.

«Rundt oss, overalt,» svarte faren etter en stund.

«Hvordan kan doen være rundt oss?»

«Vi har en do på 300 mål. Spør hjorten hvor doen er? Eller bjørnene? Nei, det gjør de ikke. De gjør fra seg der de er.»

«Er det bjørner her?» spurte Remy og gjorde store øyne i mørket.

«Det er bjørner over hele Idaho. Det vet du vel.»

«Jeg har aldri sett dem i gata vår i Pocatello.»

«Men her er det ingen gater.»

Det burde Remy ha skjønt nå.

«Hva skal jeg gjøre da?»

«Jeg kan gi deg fyrstikkene, og så går du ut og finner et tre.»

«Helt alene?»

«Ja, helt alene. Det er sånn du lærer å bli tøff.»

«Å.»

Remy sa ingenting på lenge. Han ba ikke om fyrstikkene, og han gikk ikke ut. Han bestemte seg for å holde seg.

Men etter en stund, overveldet av kulda, tok han sjansen på enda en lettere tilslørt klage.

«Er det varme her?»

«Vi har en vedovn,» sa faren. «Den vil varme godt opp i dette lille rommet. Men det blir ikke før i morgen kveld. Jeg kan ikke hugge ved i mørket heller, kan jeg vel?»

Remy svarte ikke.

Øynene hans hadde begynt å tilpasse seg det nesten totale mørket. Han registrerte at taket ikke var så langt over hodet hans. Men det var alt han kunne se.

«Vil du ha teppet mitt?» spurte faren.

Det kom liksom ut fra ingenting, og Remy skvatt.

«Nei,» sa Remy. «Da ville du fryse.»

Det ble stille igjen – lenge.

Remy kjente på en vond knute i magen. Noe som lignet på frykt. Han kjente igjen følelsen fra tidligere, men før i tiden hadde den bare oppstått i korte glimt. Bare til det øyeblikket han opplevde at faren var over. Men nå hadde frykten på en litt mer uforklarlig måte sittet i magen hans siden moren døde. Og den hadde vokst. Han visste ikke akkurat hvorfor den hadde vokst, bortsett fra at det føltes som det hadde noe med faren å gjøre – hvordan han oppførte seg, det han sa og gjorde.

Remy følte at han ikke ville få sove, både på grunn av klumpen i magen og fordi det var så iskaldt at tennene klapret i munnen hans.

«Hei, pappa?» sa han lavt.

«Jeg vil ikke at du skal kalle meg ‘pappaʼ mer.»

«Å,» sa Remy, mer sjokkert enn det enkle svaret reflekterte. «Hva vil du at jeg skal kalle deg?»

«Roy.»

«Hvorfor det?»

«Fordi det er det jeg heter.»

«Men hvorfor –»

Han fikk ikke sjansen til å avslutte spørsmålet.

«Fordi en far er en autoritet. En sjef er en autoritet. Den øverste sjefen er regjeringen. Og autoritet betyr slaveri. Det er bare en måte å utøve makt på. Alle vil ha makt over alt og alle. Jeg vil ikke oppdra deg til å bli slave. Du skal aldri bøye hodet for noen mer, ikke for meg heller. Vi er frie menn, begge to. Vi er likeverdige.»

Remy svarte ikke.

Det var faktisk ingenting i det faren hadde sagt som ga mening for Remy. Men likevel var det som om det inni hodet hans fantes en ordløs følelse av at det var noe han forsto.

I det øyeblikket, selv om han ikke kunne ha definert eller forklart det, forsto Remy at det var slutt på barndommen hans.

* * *

Da Remy våknet neste morgen, var det lyst.

Han hadde sovet påkledd. Han hadde ikke engang tatt av seg joggeskoene.

Han befant seg i en liten, sparsomt utstyrt hytte. Den var ikke større enn den gamle garasjen i Pocatello med plass til én bil. Det var ikke noe kjøkken der, ingen andre atskilte rom. Ingen møbler, bortsett fra de to brede hyllene som utgjorde enkeltsenger. Hans var oppe ved taket, nesten som en hems. Han så den runde vedovnen faren hadde nevnt, og bare et lite, skittent vindu.

Faren var ikke inne i hytta.

Remy var ikke sikker på hvordan han skulle komme seg ned fra hemsen. Og madrassen føltes våt. Først skyldte han på hytta. Det lekket sikkert fra taket. Men det var varmt også, og hadde en slags velkjent lukt.

Langsomt og gradvis gikk det opp for ham. Til hans store skam hadde han tydeligvis tisset i senga.

Han snudde seg rundt på magen og fikk vridd seg ned langs siden av sengebunnen og tok tak i kanten. Der hang han etter fingrene et øyeblikk, før han slapp seg ned på tregulvet. Det gjorde vondt under føttene gjennom de tynne skosålene. Først da fikk han øye på en røff stige av tre og et tau i den andre enden.

Klærne var gjennomvåte av hans egen urin. Han var våt i håret i bakhodet også. Han forsto at madrassen i senga over ham fremdeles måtte være våt. Hele situasjonen gjorde ham så flau at han bestemte seg for ikke å si noe om det.

Han skulle skifte hvis faren hadde hentet klærne fra lastebilen, men ikke si noe. Hvis senga fremdeles var våt når han skulle legge seg om kvelden, hvilket den sikkert var, ville han fremdeles late som ingenting.

Han var skrubbsulten og hadde vondt i magen. Munnen var tørr fordi han hadde sovet med åpen munnen hele natta. Det kjentes som han hadde fløyel på tennene, som om han ikke hadde pusset dem på flere uker. Og så vidt han forsto, var det ingenting han kunne gjøre med det.

Han åpnet hyttedøra og blunket mot lyset og den kalde morgenen. Han så bare trær, med strimer av sol som trengte seg mellom greinene.

Faren så han ikke noe til.

* * *

Remy vandret rundt i skogen i noe som virket som en times tid, uten å finne faren.

Han fulgte nøye med på retningen i forhold til sola og ville helst ikke gå lenger enn at han kunne se hytta. Når han måtte slippe den med blikket, forsøkte han å huske i hvilken retning han måtte gå for å finne den igjen.

Han var så sulten at det gjorde veldig vondt i magen, og mangelen på mat gjorde ham svak og litt svimmel.

Han gikk mellom de høye trærne med sola i øynene, unntatt når den av og til forsvant bak greinene, men den tittet fort frem igjen og blendet ham. Mens han gikk, lyttet han til en fjern lyd.

Dunk. Dunk. Dunk..

Han gikk ikke i retning av lyden fordi han var redd for at det var en bjørn, som … vel, Remy visste egentlig ikke hva bjørner gjorde. Det var en del av problemet. Og han ville ikke at dette skulle være den morgenen han fant det ut.

Men etter å ha lyttet til lyden i flere minutter tenkte han at det måtte være faren som kløyvet ved. De hadde hatt en vedovn i Pocatello også. Den hadde faktisk vært den eneste varmekilde deres. Så det var ikke det at det var en ukjent lyd. Snarere at han hadde latt frykten for bjørner trenge inn i hodet sitt og lage sitt eget show der oppe.

Han gikk forsiktig i retning av lyden.

Nå tenkte han ikke lenger på hvilken retning han måtte gå i for å finne tilbake til hytta, for han var sikker på at han var i ferd med å lokalisere faren, og da var alt i orden.

Etter en stund kom han til en lysning hvor det lå flere felte trær, og også noen døde trær, som hadde veltet og bare kunne hugges opp. Faren hans var i gang med å kløyve en stor trekubbe med den butte enden av en kløyveøks og en smijernskile. Han så også at han allerede hadde kuttet opp et tre i passende kubber med motorsaga, klare i til å legges i ovnen. Saga sto ubrukt lent til en trestubbe ved siden av faren. Remy lurte på hvorfor han ikke hadde hørt den. Kanskje han hadde sovet gjennom den delen.

Han betraktet faren mens han arbeidet en stund, tilsynelatende ubemerket.

Faren hadde tatt av seg skjorta og dryppet av svette i den klare og kjølige morgenen. Den store magen hang utover beltet og så ikke ut til å ha det helt godt under den stramme linningen på jeansen. Remy kunne se skogen av hår under armene til faren hver gang han løftet øksa. Han var overraskende hårete på ryggen også, og huden glinset hvit, som om den aldri hadde sett sola.

Dunk. Dunk. Dunk.

Remy ble snart lei av å se på og begynte å gå tilbake mot hytta. Kanskje han kunne finne lastebilen med alt det faren hadde lastet på den. Kanskje han kunne få tak i et klesskift før faren oppdaget den ydmykende sannheten.

Han gikk bort fra lysningen, men ble fort usikker på retningen og visste ikke hvor han skulle gå. Det virket som sola sto mye høyere på himmelen nå. Han kunne ikke helt forestille seg hvor lang tid som hadde gått, og følte seg usikker på hvordan han kunne bruke sola til å vise vei.

Han gikk rundt i noe som kunne ha vært en sirkel, men fikk panikk og begynte å løpe, med sulten gnagende i magen og munnen vond og tørr.

Til slutt snublet han over noe uventet.

Det var vann.

Remy var ikke sikker på om det var en elv eller en liten bekk, men den virket frisk og innbydende. Den rant fort i det skrånende terrenget, buktet seg og bykset nedover med en glad, gurglende lyd.

Han gikk nærmere.

Vannet var lyst og klart, og det så ut til å være omtrent så dypt at det rakk ham til livet noen steder. Et tre hadde veltet, så vannet ble omdirigert, og det dannet seg en stor kulp. Remy la seg ned på knærne og lente seg over kulpen. Først så han bare seg selv. Sitt eget speilbilde. Han skvatt, ikke fordi han ikke forsto at det var en refleksjon, og at han ikke visste hva han så, men fordi han allerede så annerledes ut. Han var skitten og ustelt. Han så ut som en villmann.

Da fikk han øye på en bevegelse, som fikk ham til å rette blikket bortenfor speilbildet sitt. Det var fisker som gled gjennom kulpen og slynget seg mellom greiene på det falne treet. De var sølvblanke med et prisme av farger på begge sider og en stor, rød flekk under halsen. Det virket som de fløt helt uanstrengt i det grunne vannet.

Remy stirret en stund fascinert på dem.

Så bøyde han seg og stakk hendene ned i vannet for å drikke. De sølvskimrende fiskene pilte av sted og forsvant fort.

Remy fylte hendene og drakk.

Vannet var deilig kaldt, smakte nesten søtt. Bedre enn noe han kunne huske han hadde drukket.

I samme øyeblikk hørte han en høy og brå lyd i lufta.

«Bang!»

Remy deiset fremover og landet i det kalde vannet med hender og knær først så han skrapte seg opp på den steinete bunnen. Det føltes som å ha bli kastet ut i isvann.

Han vred hodet fort rundt og fikk se at faren sto over ham og lo.

«Hvorfor gjorde du det?» spurte Remy, og alt føltes enda vondere på grunn av farens latter.

Han rullet seg instinktivt rundt så han skulle bli våt på ryggen og baken også. Kanskje faren aldri ville skjønne at han hadde tisset i senga. Kanskje det strømmende vannet ville fjerne all lukt. Han kunne allerede føle at han begynte å bli nummen av kuldesjokket.

«Fordi du gjorde en fatal feil,» svarte faren.

«Jeg vet ikke hva det er,» sa Remy og reiste seg fra det iskalde vannet.

«Det betyr at du gjorde noe som kunne ha kostet deg livet.»

«Hva var det jeg gjorde?»

Han klatret opp på elvebredden og sto der dryppende og skjelvende i den tidlige morgensola. Det surklet av vann inne i joggeskoene, og det lød som sukk for hvert skritt han tok. Bak faren sto det en trillebår full av ved.

«Du snudde ryggen til.»

«Til hva da?»

«Vel, du skjønner, det er akkurat det som er problemet. Man vet aldri hva. Det kunne ha vært hva som helst bak deg. Men du fulgte ikke med. Jeg gikk rett bak deg, og du hverken så eller hørte meg. Så hvis noen hadde fulgt etter deg … jaget deg … ønsket å drepe deg … vel, så hadde du vært et lett bytte, vennen min.»

«Jeg er ikke vennen din,» sa Remy. «Jeg er sønnen din.»

Det ble sagt i sinne. Remy visste ikke helt hvor alt dette sinnet kom fra. Mens han følte at livet hans var i ferd med å ta slutt, hadde han fått vite at faren forsøkte å gjøre dem til likemenn, og det var ikke det han – som en liten gutt – ville at de skulle være. Han ville ikke være en fri mann. Han ville ikke være mann i det hele tatt. Han ville være barn, og bli passet på som et barn.

Akkurat nå var han fem år gammel, og han visste bare at alt dette plaget ham.

Han visste også at han ønsket seg moren sin tilbake. Men siden det var umulig, ville han ha en far.

«Jeg er ikke ‘dinʼ noen som helst hvis du ikke overlever. Det er mye jeg må lære deg.»

Tennene til Remy hadde begynte å klapre i munnen, men han forsøkte så godt han kunne å snakke.

«Hvem skulle jage meg? Det er jo ingenting her ute. Det er ingen her.»

«Man kan aldri vite.»

«For eksempel en bjørn?»

«For eksempel et menneske. En bjørn holder seg helst for seg selv. Hvis du ikke kommer overraskende på den, og du ikke har noe mat den er ute etter, vil den helst ikke ha noe som helst med deg å gjøre. Men mennesker. Mennesker er livsfarlige.»

Remy skjønte ikke hva han mente, eller om han virkelig ønsket å vite det. Derfor sa han ingenting.

«Kom igjen, nå,» sa faren. «La oss få denne veden bort til hytta og få tørket deg opp.»

* * *

Remy satt foran ilden i den svarte, runde vedovnen da han brøt sammen og begynte å snakke. Han hadde skiftet og ble raskt varmere.

«Pappa?»

Faren hadde hørt ham. Det måtte han ha gjort. Det var knapt nok plass til å falle om i den lille hytta. Faren stirret ut av det lille, skitne vinduet som om han ventet dårlige nyheter. Han måtte ha hørt Remy. Men det virket ikke sånn. Det skremte Remy. Det føltes som en eskalering av problemene deres.

«Pappa?»

Først ingenting.

Så snudde faren så vidt på hodet i retning av Remy.

«Hvem, sa du?»

«Deg.»

«Og du vet hvem jeg er?»

«Å,» sa Remy. Han stålsatte seg for å gjøre dette. Han hatet hvert minutt, men faren ga ham visst ikke noe valg. «Roy?»

«Ja, Remy?»

«Hva skal vi spise her?»

«For det meste skal jeg gå på jakt og fiske etter maten vår.»

Remy følte at han måpte. Han ventet på at faren skulle snu seg ordentlig så han kunne se hvorfor han ikke svarte.

Et øyeblikk senere gjorde faren nettopp det.

«Hva er problemet, Remy? Har du ikke lyst til å gå på jakt?»

«Nei, sir.»

«Nei, hvem?»

«Nei, Roy. Det er bare det at det tar så lang tid.»

«Å, vi kan spise før jeg går på jakt.»

«Hva da?»

«Vi har et lager.»

«Hvor da?» spurte Remy og så seg rundt.

Han kikket til og med opp i taket i tilfelle det hang noe der oppe – en eller annen skatt han ikke hadde lagt merke til – selv om det virket aldri så usannsynlig.

«Jeg skal vise deg,» sa faren.

Han reiste seg og gikk ut av hyttedøra.

Remy fulgte etter ham bortover en sti gjennom ugresset. I motsatt retning av der de hadde parkert lastebilen. Tilsynelatende i retning mot ingensteds og ingenting.

Etter hvert kom en slags bygning til syne. Men ikke før de omtrent sto oppå den fordi den var så godt kamuflert, selv om Remy ikke hadde noe ord for det. Bare at det var de samme gulbrune fargene, akkurat som uniformene faren og vennene hans hadde brukt når de skulle ut og spille paintball-krig i helgene. Den gangen faren fremdeles hadde venner.

Da de kom nærmere, så Remy at det ikke var en ordentlig bygning. Det lignet mer på et telt. Men det var digert. Et sånt telt hvor man kunne ha selskap og spise. Det var faktisk to eller tre ganger så stort som hytta de bodde i.

«Hvorfor kan vi ikke bo her?» spurte Remy. «Her er det jo mye bedre plass.»

«Fordi det ikke er senger og ovn her.»

«Men vi kan vel sette inn senger og en ovn.»

«En bjørn kan lett rive ned teltet og angripe oss.»

«Å,» sa Remy. «Jeg mener du sa at de ikke vil gjøre oss noe.»

«Å. Jo, mens vi spiser.»

Så sa han ikke mer.

Faren dro opp glidelåsen i teltet, og de gikk inn.

Det tok flere sekunder før øynene til Remy tilpasset seg det svake lyset. Men etter hvert så han at omtrent hver eneste centimeter av området var fylt opp fra gulv til tak med pappkartonger og trekasser, merket med svart merkepenn. Men Remy kunne ikke lese.

Alt var plassert oppå trepaller eller hyller for at det ikke skulle stå rett på bakken. På toppen av eskene sto det stabler med noe som lignet store plastkrukker, som alle var fulle av poser med tørket kjøtt, og noe som var pakket inn i folie, og massevis av forskjellige energibarer.

«Tenk om bjørnene bryter seg inn og spiser opp alt sammen.»

«Det er derfor alt er i beholdere som bjørner ikke kan ødelegge,» forklarte faren.

Det var helt tydelig på stemmen til faren at han var stolt av seg selv for at han hadde tenkt på alt.

«Hvor har vi fått alt dette fra?» spurte Remy og forsøkte å holde munnen lukket.

«I butikken. Hvor ellers?»

«Men når har du fått alt opp hit?»

«De to siste helgene, da du var hos Lester.»

«Å,» sa Remy.

Han var ikke så veldige forbauset. Han hadde skjønt at faren holdt på med noe viktig og hemmelig, og det var nettopp derfor han ikke hadde stilt noen spørsmål.

«Det ser ut til å være nok for et helt år,» la Remy til.

«Det er akkurat det det er. Ett års forsyninger, og utover det vi kan jakte og fiske. Etter det … hvis vi er så heldige at det blir noe ‘etter detʼ … må jeg skaffe nye forsyninger.»

«Men …» begynte Remy. Han hadde problemer med å formulere spørsmålet.

«Men hva, Remy? Hva er det du tenker på?»

«Hvor fikk du penger fra til å kjøpe mat og sånt for et helt år?»

«Jeg solgte huset.»

«Å,» sa Remy.

Ordene til faren hadde landet i magen hans som noe tungt. Som om han hadde svelget et blylodd. Han hadde tenkt at hvis de ikke trivdes her, kunne de alltids dra hjem igjen. Remy så den trøstende tanken fordufte. Det gjorde vondt å gi slipp på den.

Moren hadde elsket huset deres. Moren ville ha syntes det var forferdelig. Men Remy hadde forsøkt å la være å tenke på henne.

Faren skrudde av lokket på en av de store beholderne og ga Remy en energibar.

«Se her. Spis denne til frokost. Og hold deg i hytta så du ikke går deg bort. Jeg stikker ut og skaffer oss en hjort.»

* * *

Faren til Remy ble borte hele dagen. Remy satt inne og lurte på om det var mulig å dø av å kjede seg.

Da faren kom tilbake, hadde han ikke fått noe som helst.

De spiste en tørket gryterett som faren blandet med vann i en kjele på vedovnen.

Etterpå stakk Remy ut for å gå på do, men så seg godt rundt etter bjørner. De hadde ikke toalettpapir. Faren hadde sagt at han måtte bruke blader eller gress.

Så la han seg på madrassen, som fremdeles var våt, fratatt alt håp om at livet hans noen gang ville bli bedre enn denne nedslående første dagen.