Jenny Micko

3

Krystallpikene

En større verden

Persongalleri

I direktørboligen:

Anny Bjerke – 20 år

Martilde Bjerke – 17 år, Annys søster

Berdine Bjerke – moren

Harald Bjerke – stefaren, direktør for trikotasjefabrikken

Ferdinand Bjerke – Haralds sønn

Magda – tjenestepike

Preben – kusk og alt muligmann

Olufine – kokke

Fra Hopskogen:

Hedvig og Hallgrim Fjeld – tvillinger, 19 år

I Bergen:

Karsten Bjerke – Haralds bror, forretningsmann

Aksel Tønder – Ferdinands kamerat

Øvrige:

Gustav Lunde – Odelsgutt på Lunde gård

Egil – dreng på Lunde gård

Solveig Næss – fabrikkjente

Elin – tidligere fabrikkjente, nå pike på Lunde gård

Ada Bjerke – Haralds ugifte søster, bestyrerinne på fabrikken

Anna-Marie Haugli – venninne av tvillingenes avdøde mor

Bengtsen – lensmann

Slik sluttet forrige bok

Anny sa god natt og gikk opp trappen. Da hun så at Martilde hadde slått av lyset, smøg hun på tå over gulvet for ikke å vekke henne.

Det var ufattelig godt å legge seg. Dagen hadde vært både lang og begivenhetsrik. Hun håpet at Elin sov godt og trygt i sengen sin på Lunde, og at hun ville få den hjelpen hun trengte. Kanskje måtte hun sendes til Neevengården, der de behandlet folk som hadde mistet forstanden. Det kunne i hvert fall virke slik.

Hun ble liggende og fundere på tantens røde sko, og hvorfor hun ikke lot til å like sin yngste bror. Alle likte onkel Karsten og lo av hans vittigheter, alle utenom tanten. I løpet av kvelden hadde Anny flere ganger tatt henne i å se stygt på onkelen. Det var tydelig mye hun ikke visste om farens familie, men forhåpentlig ville Aksel klare å finne ut noe.

Øyenlokkene gled igjen, og pusten ble rolig. Det var rett før hun sovnet, da en lyd fikk henne til å kveppe. Der var den igjen! Hun satte seg opp i sengen og skjønte at noen hev grus på vinduet. Nysgjerrig kikket hun ut, men kunne ikke se noen, men da hun myste, fikk hun øye på en skikkelse ved det store buskaset. Anny smilte og vinket. Skikkelsen, som hun nå visste var Solveig, vinket tilbake. Hun sto gjemt akkurat på samme sted som da Anny hadde sittet ute og latt som om hun broderte. Det sitret av spenning i kroppen, og hun ble brått lysvåken. Hun hadde trodd at hun hadde ødelagt sjansen for å bli venninne med Solveig da hun plumpet ut med det lite gjennomtenkte spørsmålet angående antallet menn i Solveigs liv. Men nå lot det til at hun fikk en ny sjanse, og den skulle hun i hvert fall ikke la gå fra seg.

Vegglampene lyste vei for henne i gangen. Ellers var huset mørkt og stille. Hun hadde ikke tatt seg tid til å ta på morgenkåpe over nattkjolen, men fikk på seg en strikkejakke som hun fant på en stol i hallen. Full av forventning smøg hun seg ut i den kjølige aprilnatten.

«Solveig?» hvisket hun mens hun hastet over plenen. «Er du der?»

Det første hun så da skikkelsen, som ikke var Solveig, steg ut fra buskaset, var det han holdt i hånden.

Månen speilet seg i det blanke knivbladet, og hun forsto hvor feil de alle hadde tatt.

1

Haugli, april 1924

Fortvilelsen rev og slet i Hedvig. Det var for sent! Hallgrim var allerede blitt sendt til Bergen. Hva i alle dager skulle hun gjøre nå? Anna-Marie prøvde å legge armen rundt henne, men hun ristet den av seg. Hun begynte å gå frem og tilbake over stuegulvet mens hun prøvde å tenke ut en plan. Hvordan skulle hun komme seg til Bergen? Hun hadde aldri vært i en båt, og byen gjorde henne vettskremt. Men hun måtte forsøke. Selvsagt måtte hun det. For Hallgrim ville hun være modig. Hun var hans eneste håp.

«Kan du ikke sette deg en stund?» ba Anna-Marie.

Hedvig ristet på hodet. «Nei, jeg må finne ut hvordan jeg skal komme meg til byen. Hvor får jeg tak i en båt?»

«Har du tenkt å ro over selv?»

«Ja, hvorfor ikke?»

«Har du prøvd å ro noen gang?»

Hedvig stanset. Spørsmålene irriterte henne. Det var ikke spørsmål hun trengte, men svar. «Hvor vanskelig kan det være?»

«Og hva skal du gjøre om du klarer å komme deg til byen?»

«Slippe Hallgrim fri.»

«Ja vel.» Anna-Marie satt i stolen sin med armene krysset over brystet.

Hedvig syntes ikke at hun var det minste hjelpsom. «Hva mener du med ja vel?»

«Kan du være så snill å sette deg?» gjentok Anna-Marie mildt.

Hedvig sukket og sank ned i den andre stolen. «Det hjelper ikke at vi bare sitter her,» sa hun iltert.

«Nei, det gjør ikke det. Men det nytter heller ikke å storme av gårde uten mål og mening.»

«Jeg har jo allerede sagt hva jeg skal gjøre. Jeg må bare finne en båt. Du kjenner vel noen som har en? Hva er det han heter?»

Anna-Marie la hånden sin på armen hennes. «Nå må du høre på meg, Hedvig. Om du skal komme deg til Bergen, kan du ikke ro dit. Du kan selvfølgelig ta dampbåten, men arresten i Bergen er noe ganske annet enn den her på Ask. Hallgrim sitter i kjelleren under politikammeret, og det er ingen mulighet for at du kan få ham fri. Forstår du hva jeg sier? Din plan er umulig.»

Hedvig sank sammen og bet seg hardt i leppen for ikke å gråte. Nå lot hun Anna-Marie legge armen sin rundt henne.

«Han må være så redd,» hvisket hun.

«Vi skal finne en løsning,» trøstet Anna-Marie. «I morgen snakker vi videre, men nå må vi sove.»

Hedvig ristet på hodet. «Jeg får ikke sove nå.» Hun reiste seg. «Jeg må ha luft.»

«Om du skal gå utenfor tomten, vil jeg at du tar med deg Birk. Overfallsmannen er fremdeles der ute.»

«Jeg er lei for at jeg stakk av, og for at jeg ble så sint.»

«Ikke tenk på det. Jeg forstår at du er bekymret for broren din. Det er jeg også.»

Hedvig kunne se at hun mente det, og det føltes godt å ikke være alene om uroen.

«Kom, Birk.»

Hunden reiste seg og logret lykkelig.

«Vær forsiktig!» ropte Anna-Marie idet de forsvant ut i den mørke kvelden.

* *

Anny sto ansikt til ansikt med Egil. Mannen som var blitt hyllet som en helt av hele bygden, rettet det blanke knivbladet mot brystet hennes. Øynene hadde villskap i seg, men han sa ingenting. Anny turte så vidt å puste, og kroppen hadde frosset i en underlig positur, som om hun hadde stivnet idet hun skulle til å ta et skritt.

«Hva vil du?» presset hun frem.

Egils munnviker beveget seg oppover og formet et stygt glis. «Jeg lurte dere alle sammen, gjorde jeg ikke?»

Han hadde rett, han hadde lurt dem, men Annys magefølelse hadde protestert. Hun burde ha lyttet til den. Mannen i skogen var uskyldig. Den virkelige overfallsmannen hadde vært midt iblant dem hele tiden.

«Du trenger ikke å skade meg. Du kan fremdeles komme deg unna,» prøvde hun.

Han lo lavt. «Det har jeg allerede gjort.»

«Om du gjør meg noe, vil alle forstå at det er feil mann som sitter i arresten.»

«Du er ikke særlig lur, er du vel? Tror du at jeg har tenkt å la deg leve?»

Anny svelget tungt. «Det spiller ingen rolle om du dreper meg, de kommer likevel til å forstå at den virkelige overfallsmannen fremdeles går fri.»

«Men kommer de til å mistenke meg? Din egen bror omtaler meg som en helt og et forbilde.» Igjen den vemmelige, lave latteren. «Stakkars dumme Ferdinand. Om han bare hadde visst hva jeg har planlagt for den kjære søsteren hans.»

Det svimlet for Anny. Kroppen ble plutselig helt myk, og det føles som om hun skulle kaste opp. Idet hun holdt på å synke sammen, grep Egil tak i henne og slepte henne med seg mot buskaset. Det kalde stålet mot halsen hindret henne i å skrike. Familien var bare få meter unna, på den andre siden av husveggen. De lå i sine senger og sov, og når de våknet i morgen, ville hun være død. Hun så for seg Martildes ansikt. Hvordan skulle hun klare seg uten sin storesøster?

Anny åpnet øynene og fikk med seg at Egil slepte henne med seg ut gjennom hageporten på baksiden. Der stanset han og lot leppene røre ved øret hennes mens han hvisket: «Du skal vite at jeg har gledet meg til dette. Du er spesiell, Anny Bjerke, og jeg skal bruke god tid på deg.»

Anny var så redd at hun skalv. Hadde det ikke vært for at Egil holdt henne oppe, ville hun ha falt sammen i en haug.

«Nå skal du bli med meg, og så skal vi kose oss sammen hele den lange natten.» Han fjernet kniven fra halsen hennes og la pekefingeren foran leppene sine. «Du vil ikke vite hva som skjer om du skriker.»

Hun nikket stumt.

Han grep henne hardt i armen. «Flink jente.»

Anny var forbauset over at beina hennes lystret der de beveget seg mot det gamle naustet. Det var der Elin var blitt overfalt, og hun skjønte straks at det var der det skulle skje. Inne i det kjære, gamle naustet som hun hadde lekt i som barn, ville hun nå bli tatt med vold og mishandlet, før hun ble drept med den sylskarpe kniven. Alt hun kunne håpe på, var at det ville gå raskt, men Egil ville ikke vise henne den nåden. Han hadde sagt at han ville bruke tid på henne.

De var kommet frem til den lille bakken som førte ned til naustet. Det var en del store steiner her som gjorde at de ikke kunne gå ved siden av hverandre. Egil ga henne en dytt i ryggen og ga beskjed om at hun skulle gå først. Det var mørkt og vanskelig å se, men da hun kjente kniven stikke mot ryggraden, tok hun et vaklende skritt. Den ene foten gled, men hun klarte å ta seg for med hånden og gjenvinne balansen.

«Ikke prøv deg på noe,» lød det advarende bak henne.

Hun kom seg ned bakken uten å falle. Egil var ved hennes side igjen. Han sparket opp døren og dyttet henne inn. Døren knirket idet den gikk igjen bak dem. Øynene vente seg til mørket.

«Nå er det bare du og jeg,» sa han og tørket munnen med håndbaken. «Heis opp nattkjolen.»

Anny ble stående og stirre på ham. Det hadde ikke helt sunket inn at det var Egil som hadde overfalt og skadet Solveig, Elin og Julie, Gustavs lillesøster. Egil, som var dreng på Lunde og godt likt av alle. Hvorfor gjorde han dette?

«Hva spiller det for rolle?»

Hun var ikke klar over at hun hadde stilt spørsmålet høyt.

Han trakk på skuldrene. «Av med fillene, eller vil du at jeg skal hjelpe deg?»

Først nå kjente hun kulden og at huden nuppet seg. Å stå naken foran en mann føltes umulig. Hun slo armene rundt seg selv. «Jeg vil ikke.»

Han lo, og i neste øyeblikk var han fremme hos henne, snudde henne rundt og tvang armene hennes bakpå ryggen. Igjen var leppene hans ved øret hennes.

«Det er ditt valg å være vanskelig.»

«Vær så snill, slipp meg. Det gjør vondt.»

Med den ene hånden holdt han hardt rundt hendene hennes, som var låst fast bakpå ryggen. Med den andre befølte han henne på låret. Hånden søkte seg oppover mens han presset seg mot henne. Han stønnet, og brått grep han tak i håret hennes og slepte henne med seg til en krok der det lå et skittent teppe på gulvet. Det brant i hodebunnen. Idet han tvang henne ned på det muggstinkende teppet og la seg over henne, kom skriket. Hun kunne ikke holde det tilbake lenger.

«Hold kjeft!»

Egil la hendene rundt halsen hennes og klemte til. Anny gispet etter luft, men fikk ikke puste. Synet ble tåkete, og hun skjønte at hun skulle dø nå. I det øyeblikket hun var sikker på at alt var over, hørte hun et brøl, og i det samme løsnet grepet. Hun rullet over på siden, for Egil lå ikke lenger over henne. Hun hev etter pusten og hostet.

Hun sperret opp øynene og krøp inn mot veggen da hun så beistet som hadde kastet seg over Egil. Det oppsto tumulter. Det svarte beistet, som hun nå så var en stor hund, hadde bitt seg fast i Egils lår. Hunden knurret og ristet på hodet mens de skarpe tennene grov seg stadig dypere ned i kjøttet. Egil, som lå på rygg og lignet en svær bille, hylte av smerte og prøvde å få hunden til å slippe, men det var til ingen nytte.

Først nå oppdaget Anny den unge kvinnen som sto i døråpningen og smilte. Anny blunket hardt, sikker på at hun så syner, men kvinnen sto der fremdeles da hun åpnet øynene. Og for et fortryllende syn kvinnen var med det usannsynlig lyse håret som rakk helt ned til midjen. Så finlemmet, men likevel med en ubendig styrke over seg. Anny ble så betatt av henne at kampen som fremdeles pågikk mellom Egil og hunden, ble noe som bare foregikk i øyekroken. Jeg er aldeles rystet, tenkte Anny.

Den blonde kvinnen åpnet omsider munnen. «Det holder, Birk.»

Hunden slapp straks taket i Egils lår, som blødde kraftig, og satte seg pent ved sin matmors side.

Anny turte ikke å bevege seg. Hun skalv i den kalde vårnatten mens hun stirret fra Egil til kvinnen og hunden. Hva ville skje nå?

Egil kavet seg opp på kne og prøvde å stanse blødningen med hendene. Han bannet mens øynene skjøt lyn. Den kvalmende frykten bølget opp i Anny da han kom seg på beina og tok et par vaklende skritt mot henne.

«Du lar henne være!» lød kvinnens stemme fra døren. «Eller vil du at jeg skal sende Birk på deg igjen?»

Egil stanset, og snudde seg mot kvinnen og hunden.

«Kom deg ut,» sa hun rolig og gikk til side.

Anny holdt pusten mens Egil gikk mot døren. Hva om han klarte å overmanne kvinnen og hunden?

Men han haltet bare ut. Den unge, vakre kvinnen snudde seg etter ham og ropte: «Få opp farten! Birk tar deg igjen på et blunk.»

Anny kunne høre steinene rulle da han kavet seg opp bakken til veien. Så ble det stille.

«Han er borte nå,» sa kvinnen.

Anny sank sammen, skjulte ansiktet i hendene og gråt så kroppen ristet.

Hun kvapp da noe strøk seg mot henne. Hun fjernet hendene og så inn i hundens varme, brune øyne. Og nå visste hun at dette ikke var første gang de møttes.