Torill Karina Børnes

5

Vestavind

Ulykkesfugl

Ord og uttrykk

Hjaltland: Shetland

1 glass: En halv time. Avstand eller tid målt om bord på skip.

En kanonlengde/kanonskudd: Maritimt uttrykk brukt for å måle avstander til sjøs.

Hanseater: Hanseatene var et tysk handelsforbund mellom 1200-tallet og frem til 1500-tallet. Denne virksomheten startet i de nordtyske byene. Forbundet var mellom flere tyske byer som slo seg sammen for å drive handel. De opprettet etter hvert kontorer i området rundt Nordsjøen og Østersjøen.

Garper: De hanseatiske kjøpmennene på Bryggen.

Oslo: Navnet «Oslo» har vært forklart på ulike måter gjennom tidene. I middelalderen ble navnet skrevet blant annet Anslo, Ásló og Ósló. Siste leddet blir av de fleste tolket som det norrøne lo i betydningen slette, engslette eller elveslette. Første leddet har etter alt å dømme sammenheng med det norrøne áss i betydningen høydedrag, eller i betydningen gud. De mest sannsynlige tolkningene er dermed «åssletta» (sletta under åsen) eller «gudesletta» (gudenes slette). Oslo ble skrevet «Anslo» på eldre nedertysk og nederlandsk, og på latin «Ansloa» eller «Ansloia».

 Etter storbrannen i 1624 og gjenoppbyggingen på vestsiden av Bjørvika fikk byen navnet Christiania etter kong Christian IV.

Østre strete: Oslos eldste bygate fra ca. år 1000. Nå: Saxegaardsgata.

Maleficium: Skadevoldende trolldom – å kaste forbannelser over noen.

Rode: Bergen var inndelt i 25 roder. Hver rode skulle stille en tropp soldater, og tre tropper utgjorde et borgerkompani.

200 fot: 60,96 meter. Å skyte på et mål med en muskett lenger enn femti meter er svært vanskelig – om ikke umulig.

Personene i Vestavind

Maria Rendall: Uekte datter av jarl Patrick Stewart av Orknøyene og Thora Rendall. Fostret av bonden Magnus Rendall.

Magnus Rendall: Fosterfar til Maria. Gift med Thora. Odelsbonde og etterkommer av en stor lagmann på Orknøyene. Bosatt på stedet Gorseness i sognet Rendall, på den største av Orknøyene, The Mainland.

Thora Rendall: Mor til Maria og kone til Magnus. Kommer fra Wick på den skotske nordøstlige kyst. Hennes bakgrunn er uviss, men hun sier selv at hennes mor var tjener hos klanen Oliphant i Wick.

Ranald Sinclair: Kommer fra Caithness i Nord-Skottland, slektning av jarlen av Caithness, som er høvding for den mektige Sinclair-klanen.

James Baikie: I tyveårene. Sønn av storbonden og handelsmannen John Baikie fra sognet Birsay på The Mainland.

Caithrin Rendall: Datter av Thora og Magnus Rendall. Marias beste venn og sammensvorne.

Leeona Rendall: Oppfostret hos onkelen, Magnus Rendall, da moren døde i barselseng.

Kaptein George Sinclair: Ranalds søskenbarn. Kommer som ham fra Caithness. Er leiesoldat i en tid preget av krig og ufred.

Ellen Sinclair: Gift med kaptein George Sinclair. Sniker seg ubedt med på ferden til Sverige.

Ulla von Blixen: En svensk kvinne som gikk om bord på skipet Dunkirk i Stockholm. Kaptein Sinclairs elskerinne.

Haldor Gudmundson: En orknøysk skytter som blir Ranalds venn. Reddet fra galgen av kaptein Sinclair.

Skottefruen/Clarissa Gordon: Hennes pikenavn var Clarissa Sinclair, men blir kalt «Skottefruen». Oppvokst i Bergen. Enke etter en skotsk adelsmann og fører videre sin manns handel med tømmer.

Beret Jonsdotter: Tjenestepike hos Clarissa Gordon.

Ivar Karsteinson: En ung stril fra Tofterøy med helbredende evner.

Karsten Karsteinson: Bror til Ivar, og Caithrins kjæreste.

William og Judit Rendall: Fetter av Magnus, bosatt i Bergen, og hans frue.

Paul Rendall: Sønn av William og Judit.

Jon Rendall: Eldste sønn av William og Judit.

Amanda Petrie: Ung kvinne fra Shetland. Trolovet med Jon.

Slik sluttet forrige bok

Hun vendte om på vaklende ben. Måtte ha luft. Hun åpnet døren og klamret seg til rekkverket mens hun gikk ned trinnene. Bak seg hørte hun Beret rope på henne, men hun brydde seg ikke. Hun måtte være alene. Hun fortsatte bortetter Stranden i mørket. Vekteren hadde tent noen lykter som så vidt lyste opp allmenningen.

Det var ufattelig. Hva om Ranald hadde vært med i dette slaget? At han var skutt!

Hun kjente seg så svimmel og kvalm av uro at hun måtte støtte seg til en husvegg. Hun enset ikke om noen så henne i det svake skinnet fra gatelykten, eller hvor hun var. Hun brydde seg ikke. Tårene strømmet som en stri elv nedover kinnene. Hun gjemte ansiktet i hendene og krøket seg sammen.

«Unnskyld, men kan jeg hjelpe deg, Maria?»

Stemmen var forunderlig og urovekkende kjent. Hun tittet engstelig ut gjennom sprekkene i fingrene og skimtet et par høye skinnstøvler, mørke pludderbukser, en kappe over brede skuldre – et ansikt som hun visselig kjente. Hvite tenner som glimtet i mørket.

«Nei!» utbrøt hun panisk. Det kunne ikke være sant!

Før hun klarte å løpe bort, grep han henne om armene og holdt henne som i en skrustikke. Hun fikk ikke puste. Det skyldtes ikke det harde grepet hans, men det høyst uvelkomne faktum at mannen var ingen ringere enn James Baikie.

Kapittel 1

«Maria! Å se deg her foran meg, i live – det er et mirakel!»

«James! Jeg …» Ordene stoppet i halsen hennes. Møtet med James Baikie var så overrumplende at ord ikke strakk til. Maria merket at grepet om armene hennes løsnet, selv om han fortsatt ikke slapp henne. Han var vel redd for at hun ville flykte, noe hun slett ikke kom til å gjøre. Det ville ikke nytte

«Du er ikke død, slik som det ble sagt. Hvilken glede for dine foreldre!»

Stemmen hans var ru, som om han var oppriktig beveget over å se henne igjen. Redselen jog i henne. Han kom til å avsløre henne! Skrekkslagen betraktet hun ansiktet hans i lyset fra gatelykten. Skyggene gjorde trekkene hans dypere, ansiktet hardere. Han hadde fått lengre hår, trodde hun. Uttrykket i øynene hans kunne hun ikke se tydelig, men tennene glimtet mot henne i mørket da han smilte og sa: «Hvilken glede for meg å se deg igjen.»

Han kikket raskt mot fruens hus og nikket mot det. «Bor du her?»

Tankene tumlet i hodet hennes. Hvordan skulle hun komme seg helskinnet ut av dette?

«Jeg …» Maria anstrengte seg for å klarne tankene. «Ja, jeg bor her,» svarte hun med ustø stemme og kjente seg med ett segneferdig av opprøret inni henne. Først nyheten om skottetoget i Gudbrandsdalen, og nå sto hun ansikt til ansikt med en mann hun overhodet ikke hadde lyst til å møte igjen. En mann hvis oppførsel var et vondt minne hun hadde strebet etter å fortrenge. Nå sto han her og holdt henne hardt i hendene. Hun ville rive seg løs, men kjente at han strammet grepet så snart hun rørte seg.

«Hvem er det sitt hus?» spurte han. «Det ser ut til at du har hatt hellet med deg, med tanke på den fine fasaden.»

«Det er Clarissa Gordons hjem.»

«Hvilket underlig sammentreff,» mumlet han. «Jeg er i ferd med å inngå en avtale med hennes bestyrer, Jens Mowatt, om leie av pakkhus. Hvorfor tok hun imot deg?»

Maria ville ikke samtale med James Baikie. Hun ville gå inn igjen i huset. Det lokket mer å ha med den illsinte Beret å gjøre enn å svare på spørsmålene hans. «Fordi hun er en vennlig sjel, antar jeg. Nå, om jeg får be, kan du slippe hendene mine, så jeg kan gå inn? Jeg fryser.»

Det så ikke ut til at han hørte henne med det samme, men da han oppfattet at hun hadde sagt at hun frøs, tok han straks av seg kappen og la den om skuldrene hennes. Den varmet godt, men føltes tung om kroppen – som om den gjorde det enda vanskeligere å komme seg ut av dette uføret.

«Tåken dere forsvant i, vil det gå gjetord om på Orknøyene i mange år fremover – så tjukk var den.» Hun merket at han betraktet henne inngående. «Det må ha vært en fryktelig opplevelse. Hvordan kom dere til denne byen?» spurte han og la armene over kors.

«Det var en opplevelse vi gjerne skulle vært foruten,» svarte hun tynt. «Vi drev av gårde uten å se hvor vi ble ført, deretter drev vi bort fra hjemmet vårt av sterke vinder. Vi ble reddet etter en uke på havet av vennlige sjeler som hjalp oss med bosted hos fru Gordon.»

James ristet på hodet. «En uke på havet, sier du? Dere må ha vært redde. Det var heldig at Herren holdt en hånd over dere. Bor de andre to jentene sammen med deg?»

Det støkk i Maria. Hun kunne ikke si at Leeona hadde reist hjem – hvordan skulle hun forklare at hun ikke hadde gjort det samme? Så hun nikket bare til svar og angret seg i det samme da hun hørte ham si: «Dere kan seile hjem med meg etter at jeg har fått ordnet det jeg kom hit for.»

Han tok et skritt nærmere. Han sto så nær henne at hun kunne kjenne varmen fra kroppen hans. «Jeg skjønner din fortvilelse, Maria. Hvorfor du står her og gråter. La meg hjelpe deg hjem til dine kjære.» Han strakte ut hånden, strøk henne over hodet, fisket tak i en lokk og lot håret gli langsomt mellom fingrene. «Jeg vet at du er trolovet og føler at du må vende hjem så snart som mulig. Kanskje du lengter etter ham, kanskje ikke. Jeg forestiller meg at din trolovelse kom like overraskende på deg som min egen.» Han lo lavt. «Så synd at vi ikke benyttet muligheten mens vi hadde den, mens ingen av oss tilhørte andre.»

«Jeg forstår ikke hva du mener. Du får unnskylde meg, James, men som sagt, jeg fryser og vil inn i varmen. Vi får heller snakke mer en annen dag.» Hun dro kappen av skuldrene mens hun tok et skritt bort fra ham. «Når seiler du fra byen?» skjøt hun inn mens hun ga den tilbake.

Han løftet hånden sakte og tok imot kappen. «Når jeg er ferdig med mine forretninger her. Dere må gjerne bli med, bare gi meg et ord.»

«Jeg må tale med deg før du drar. Hvor kan jeg treffe deg?»

Selv om skyggene lå over ansiktet hans, så hun antydningen til et smil bryte frem. «Det gleder meg at du vil treffe meg, Maria. Jeg kan gjøre det enkelt for deg ved å oppsøke fru Gordon og presentere meg som en venn av deg fra Orknøyene eller late som jeg kommer i forretningsøyemed. Det siste høver seg kanskje best for oss begge.»

Det gikk kaldt gjennom henne med tanke på at han skulle avlegge et besøk i fru Gordons hus. Helst hadde hun sett at hun kunne treffe ham et annet sted, men på den annen side var kanskje det tryggere? Der kunne hun i det minste slippe å være redd for at han skulle forulempe henne igjen.

«Da treffes vi der.» Hun brydde seg ikke om noen ytterligere avskjed, før hun løp opp steintrappen og inn i fruens hall, der hun ble stående og hive etter pusten med bankende hjerte. James Baikie var i byen – og inngikk avtale med fruens bestyrer! Pusten satte seg fast i lungene, så forkavet var hun. Maria slo hendene for ansiktet i brå fortvilelse. Ikke før hadde hun tillatt seg å tenke på at hun var fri fra sin trolovede, så dukket en annen og minst like uønsket mann opp i livet hennes.

«Fruen vil tale med deg etter at herrene er gått. Nåde deg, sier eg bare! Hun er ikkje blid.» Berets skarpe stemme skar gjennom luften fra døren inn til kjøkkenet. Maria senket hendene og så tjenestepiken stå i døråpningen med armene i kors og et biskt uttrykk i det magre ansiktet. «At du sølte den dyrebare portvinen hennes, og at en god del av den skvettet over på fogdens sko, var ille nok, men det oppstyret du skapte –» Beret smekket med tungen. «Det kan ikkje fruen la gå upåaktet hen.» Tjenestepiken lente seg til karmen og lot et sammenknepet og nysgjerrig blikk fare raskt over Maria. «Neste gang rydder ikkje eg opp etter deg. Heller ikkje tillater eg at du løper din vei etter at du har laget et fæla leven! Da vanker det ikkje bare en lusing, men opptil flere, sann mine ord. Så – fortell meg koffor du gjorde det.»

«Gjorde hva da?»

«Slapp karaffelen i golvet og sprang din vei, selvfølgelig!» Maria kunne ikke hjelpe for at hun godtet seg litt da hun så at Beret fikk et rødt, hissig drag over de magre kinnene.

«Jeg mistet karaffelen, og deretter løp jeg min vei fordi du slo meg,» løy hun og satset på at tjenestepiken tok forklaringen for god fisk.

Beret rettet seg opp, øynene ble unådige og strenge. «Vel, det gjør du ikkje heretter. Da tar du imot den straffen du får, for den er fortjent. Slike frøkner som deg bør holdes i stramme tøyler og lære å kjenne sin plass. Du må ikkje tro at du kan tjene nokke som helst her i huset så lenge du er så klønete og uoppdragen som du viste i kveld.»

Maria fikk en ubendig lyst til å storme mot tjenestepiken og klore henne i ansiktet så blodet piplet, men klarte å beherske seg tidsnok. Det ville bare gjøre omstendighetene hennes enda verre. Hun måtte senke skuldrene, trekke pusten dypt og løfte hodet så ingen kunne se at noe plaget henne. Det var veldig viktig at hun holdt masken overfor tjenestepiken. Maria mistenkte at Beret var smålig nok til å ville bruke mot henne det hun snappet opp. Hun hadde oppdaget at om hun ga inntrykk av at hun ikke likte noe, sørget Beret for at det ble dagens samtaleemne, bare for å plage henne. Hvordan ville det bli om tjenestepiken fikk nyss om grunnen til at hun ble værende i byen, og forholdet mellom James Baikie og henne? Maria grøsset og klarte å presse frem et svar: «Du har som vanlig rett, Beret.» Hun gjorde seg smal og strøk forbi tjenestepiken i døråpningen inn til kjøkkenet, der hun straks satte seg og gjenopptok strikkingen hun hadde holdt på med tidligere på kvelden, mens tankene dreide om hva hun skulle si til fruen som forklaring på oppførselen sin.