Isabelle Broom

19

Lesepause feelgood

Min sommer på Korfu

Oversatt av Anne Marie Stamnestrø

Til Cathy Bramley. Elsker deg for alltid, «kumquat may».

Kapittel en

Telefonsamtalen som satte i gang alt sammen, kom på en mandag.

Jeg lurer på om jeg ville ha tatt telefonen dersom jeg visste hva som kom til å skje. Hvis den ikke hadde ringt med en vanlig ringelyd, men i stedet annonsert skingrende: «Ava Fox, det vil straks skje en helt utrolig forandring i livet ditt.» Sannsynligvis ikke.

Men telefonen utstøtte den samme dype ringingen som alltid, og siden det bare var moren min som pleide å ringe fasttelefonen, med unntak av en og annen sporadisk telefonselger, avgjorde jeg motvillig at jeg burde ta den. Det gjorde jeg, med et utpreget muntert: «Hallo.»

«Ava, er det deg?»

Hvorfor gjør mødre alltid det? Jeg motsto impulsen til å svare noe sarkastisk og landet heller på et «ja».

«Nå for tiden vet jeg aldri om det er deg eller Rosie,» sa hun og avsluttet utsagnet med et oppgitt, lite sukk, som om det var fryktelig slitsomt for henne at stemmen til datteren min lignet på min.

«Hvis Rosie tar denne telefonen, betyr det at hun har klart å legge fra seg mobilen i mer enn tre sekunder sammenhengende,» sa jeg til henne. «Jeg må dessverre innrømme at det er nærmest umulig akkurat nå.»

Moren min humret, enten kjærlig eller misbilligende – jeg har aldri klart å høre forskjell – og gikk rett på sak.

«Jeg snakket med Mattie før i dag.»

«Jaha?» Jeg ventet et øyeblikk, men hun forklarte ikke noe videre. «Hvordan har hun det?»

Mattie er søsteren min, Matilda. Søt, pålitelig, og så nær perfekt at det er til å bli gal av – jeg prøvde å ikke tenke på det fantastiske livet hennes hvis jeg kunne unngå det.

«Hun er luta lei,» sa moren min likefrem.

Det var uventet. Snille, tålmodige og forutsigbare Mattie ble aldri «luta lei».

«Hva har hun å bli lei av?» svarte jeg og krympet meg innvendig av hvor bitter jeg lød, men kjørte på likevel. «Er solen i Hellas for varm for henne? Er havet for blått?»

Moren min kremtet.

«Sarkasme er den simpleste form for humor, det tror jeg du vet.»

Jeg måtte ta meg sammen for ikke å bite på. I stedet sa jeg: «Mattie virker veldig lykkelig i livet sitt hver gang jeg ser henne. Hun er positiviteten selv.»

«Mattie ligner veldig på faren din i det henseendet,» sa moren min. «Trivelig tvers igjennom. I motsetning til oss,» la hun til som i ettertanke.

Jeg grep litt hardere om røret og kikket opp trappen, der de lange beina til datteren min var på vei ned, kledd i jobbebukse. Hun hadde én hånd på gelenderet og mobilen i den andre. Da hun så uttrykket mitt, formet hun ordet «Besta» med munnen, og jeg nikket, før jeg undertrykte et smil mens hun gjorde rask retrett. Det er ikke det at Rosie misliker mormoren sin, men snarere at hun føyer seg etter mitt noe underlige forhold til henne. Nå og da sier hun sånt som: «Herregud, jeg kan ikke se for meg å ikke kunne snakke med moren min om ting», og da kjenner jeg en blanding av stolthet og selvmedlidenhet vokse i brystet mitt.

«Uansett,» fortsatte mor, «tror jeg at Mattie egentlig trenger en pause. Hun jobber for hardt – det har hun alltid gjort. Med tanke på det foreslo jeg at hun og Niko kommer og er hos deg i sommer.»

«Her?»

«Nei, Ava, i hageskuret. Selvfølgelig der.»

«Hvem er det som er sarkastisk nå?» mumlet jeg, og moren min smattet misbilligende.

«Vi har ikke plass,» fortsatte jeg. «Rosie går aldri i verden med på å dele rom, og selv hvis hun gjorde det, vil jeg helst ikke at vi skal bo oppå hverandre i ukevis. Vi ville gått i veien for hverandre – det kommer til å bli katastrofe. Hvorfor kan de ikke bo hos deg?»

«Å, faren din og jeg skal låne bort huset til en venn av en venn mens vi er i Thailand – har jeg ikke fortalt deg det?»

Jeg skal til å gjenta ordet «Thailand» i vantro, da det slår meg hva det betyr.

«Dere skal besøke Ophelia?»

Den yngste av søskenflokken min forlot England for et drøyt år siden, da hun fikk et jobbtilbud i Australia, men hun kom seg aldri videre etter mellomlandingen. Hun bestemte seg for at det var bedre å bruke tiden på å bli en såkalt influenser. Typisk Ophelia. Jeg hadde ikke hørt fra henne etter det, ikke direkte i alle fall, men jeg holdt meg oppdatert på livet hennes via de evinnelige Instagram-postene. De inneholdt bestandig en strand, en bikini, en eller annen grønn juice, og noe vås om å «leve i øyeblikket». Ophelia hadde alltid levd etter sine egne regler, trådt utenfor grensene av folks forventninger og fulgt alle stier som ledet til mest mulig moro. «Så bra for henne,» svarte jeg bestandig. Uten å mene det.

«Du vet hvor mye jeg savner henne,» sa moren min.

«Ingen overraskelse siden hun er yndlingsbarnet ditt.»

«Vel, ja,» svarte moren min uten å nøle. «Det er sikkert fordi hun ligner mest på meg – en fri sjel.»

Denne sannhetsbomben gjorde ikke noe mindre vondt bare fordi jeg hadde utløst den selv.

Jeg hørte kraner bli åpnet ovenpå. Rosie tappet seg sitt evinnelige bad. Hun badet nesten hver kveld, med nettbrettet på dosetet så hun kunne se en av historiedokumentarene hun var så glad i.

Det var urettferdig av mamma å insistere på at Mattie og mannen hennes skulle presse seg inn i huset vårt hele sommeren. Det kom til å forstyrre rutinen til datteren min, få henne til å tilbringe mindre tid hjemme, og drive henne inn i armene på en av de stakkarslige guttene som lusket i gaten nå og da og ventet på å få følge henne til den videregående skolen hennes.

Det var selvfølgelig ikke den eneste grunnen til at jeg ikke ville ha dem her.

«Før du sier nei igjen,» skjøt moren min raskt inn, «må du la meg fortelle deg om den andre delen av planen min.»

Jeg sukket.

«Hva er den?»

«Det geniale er at du ikke trenger å bekymre deg for plassmangel,» fortsatte hun. «For mens Mattie og Niko bor i huset ditt, kan du og Rosie bo i deres.»

Da holdt jeg munn.

«Ava?»

«Jeg er her fortsatt.»

«Hva tenker du? Ville det ikke vært hyggelig å se Korfu igjen? Og en ferie i Hellas ville vært stas for Rosie. Du snakker alltid om hvor hardt hun har pugget til eksamenene i tillegg til å jobbe som frivillig – dette kunne være en belønning.»

Jeg lukket øynene mens jeg tenkte over saken.

«Mattie synes det er en strålende idé,» fortsatte hun. «De fikk seg basseng i fjor sommer, og man kan se tvers over Kalami Bay fra uteplassen deres.»

Jeg trengte ingen påminnelse om hvor idyllisk min søsters liv på den greske øya var. Det var uforståelig hvorfor Mattie ville gå med på å bytte det mot et lite, tomroms rekkehus i Brighton, hvor det sikkert kom til å regne mistrøstig hele sommeren. Men jeg visste også at jeg ville bli upopulær hvis jeg ikke samarbeidet, og moren min kom til å fortelle om planen sin til Rosie, som absolutt ville frydet seg over å kunne dra utenlands på ferie. Skoleåret var snart over, så jeg kunne ikke unnskylde meg med at jeg måtte jobbe, siden jeg uansett hadde planlagt å ta ferie i sommer. Og så savnet jeg jo Korfu.

Hver dag.

Fortsatt.

«Og du er helt sikker på at Mattie går med på å bytte?» Jeg måtte sjekke. «Hun er faktisk villig til å låne meg og Rosie huset sitt?»

Moren min hostet.

«Ja. Sa jeg ikke det?»

Hun lød så fornærmet at jeg holdt munn igjen, og jeg tygget på svaret mitt før jeg svelget det med dype åndedrett.

«Så da kan jeg fortelle søsteren din at det er avtalt?» maste moren min.

I et forlokkende øyeblikk tillot jeg meg å se for meg Korfu, se de utallige fargenyansene i havet, kjenne varmen fra solen, høre summingen fra insektene, smake den salte fetaosten og lukte den skarpe duften av sitroner. Jeg trengte bare å si ja.

Men likevel …

«Du kan fortelle henne,» sa jeg bestemt, «at jeg skal tenke over det.»

Kapittel to

Jeg sa til meg selv at det kom fullt og helt an på Rosie. Hvis hun ville tilbringe sommeren etter artium på Korfu i stedet for hjemme hos vennene sine, skulle jeg vurdere det ordentlig. Etter at jeg forlot jobben som barneskolelærer for flere år siden og ble privatlærer i stedet, var jeg fleksibel og kunne jobbe fra hvor som helst så lenge jeg hadde internettilkobling. Jeg antok at Rosie ville bli glad for å dra bort i noen uker, men moren min hadde foreslått nærmere to måneder. Det ville vel ikke friste å være borte såpass lenge – ikke når Rosie og vennegjengen hun hadde vokst opp med, skulle forsvinne til forskjellige universiteter i september. Dette kom til å være den siste sommeren deres sammen.

Jeg antok feil.

«En hel sommer i Hellas? Seriøst? Eh, mamma – selvfølgelig må vi dra. Jeg kan ikke tro at du lurer på det. De har svømmebasseng!»

«Du tror ikke du kommer til å savne Ally og de andre for mye?» prøvde jeg meg. Vi var på våre faste plasser på kjøkkenet, jeg stående ved vasken med rosa oppvaskhansker nedi vannet, hun sittende på kanten av benken med de nakne tærne over en stolrygg.

«Ally er altfor opptatt med å kline med Tom til å legge merke til meg for tiden,» sa Rosie. «De er mer eller mindre gift – det er så ekkelt.»

«Ja,» nikket jeg og begynte på tallerkenene fra frokosten. «Men det er lenge å være borte i to måneder. Hvis du ikke vil dra, forstår jeg det, og det gjør sikkert Mattie også.»

Jeg så ikke at datteren min himlet med øynene, men jeg kjente det.

«Sikkert,» medga hun, «men ikke bestemor. Hun kan aldri akseptere et nei. Husker du da hun maste seg til at du skulle ha på deg den grusomme, rutete kjolen i syttiårsdagen til bestefar? Du gråt da du så hvor stygg den var på deg, og selv da ga hun seg ikke.»

Jeg humret av minnet.

«Uansett,» fortsatte Rosie og strakte seg forbi meg for å ta en banan fra fruktskålen i vinduskarmen, «har jeg lyst til å dra. Du reiste til Korfu den sommeren du ble atten, så det er rettferdig at jeg også får det.»

«Det er en annen ting.» Jeg stanset opp midt i tallerkenskrubbingen og snudde meg mot henne. Som alltid rykket det i brystet av ømhet når jeg så på henne – jenta mi. De blonde krøllene var morgenrufsete, Harry Potter-pysjen hadde hull på begge knærne. Jeg elsket kontrastene hennes – den blomstrende, unge kvinnen som lakkerte neglene, sminket seg og spurte om hun kunne få et glass vin til middagen, holdt tilbake av barnet som ikke ville vokse opp og bli fanget av voksenlivet. Jeg ønsket å beskytte den lille jenta. Tanken på å miste henne, på at den resterende uskylden skulle bli tatt fra henne før hun var klar til å gi slipp på den, fikk meg til å kjenne meg varm og krigerske.

Rosie tok en stor bit av bananen. «Hvilken annen ting?»

«Det er bare aper som prater med munnen full.»

Hun tygget og svelget. «Hvilken annen ting?»

«Bursdagen din. Det er stort å fylle atten, og det skjer bare én gang. Jeg trodde du ville ha fest på bryggen?»

«Bassengfest i Hellas slår bryggefest i Brighton ned i støvlene.»

«Selv om den kjedelige, gamle mammaen din står på gjestelisten?»

«Kom igjen, mamma – trettisju er ikke så gammelt – og kanskje jeg har fått venner der nede før bursdagen min.» Hun lyste opp og la til: «Eller kanskje du får deg en ferieromanse, som hun damen i den filmen.»

«Best for deg at du ikke mener Shirley Valentine.»

«Jo, den!»

«Hvem er du, og hva har du gjort med datteren min?»

«Jeg mener det, mamma.» Hun dyttet stortåen forsiktig borti meg. «Det er på tide at du får deg kjæreste.»

«Jaså, er det det?»

«Jepp. Jeg mener, så lenge du ikke råkliner med ham hele ferien, som Tom og Ally.»

«Råkliner? For en sjarmerende beskrivelse.»

«Pappa kommer ikke til å bli lei seg – han har uansett Laura nå.»

Ekspartneren min, Paul, hadde omfavnet klisjeen og forelsket seg i livscoachen han hadde gått til etter at det ble slutt mellom meg og ham.

«Hvorfor skulle jeg ha lyst til å tilbringe tiden med noen andre enn den vakre, talentfulle, morsomme og frekke» – jeg knipset noen skumbobler bort på foten hennes – «datteren min?»

Rosie spratt ned fra kjøkkenbenken og slengte bananskallet i kompostdunken, før hun la armene om skuldrene mine.

«Seriøst,» mumlet hun. «Jeg vet at du sikkert er redd for at jeg skal frike ut ved tanken på at du går videre i livet, eller noe, men jeg gjør ikke det. Det er helt i orden.»

«Det vet jeg.» Ordene satte seg fast i halsen. «Takk.»

Rosie klemte meg bitte litt hardere, men i stedet for å slappe av kjente jeg at jeg spente meg.

«Klokken,» sa jeg, og vi kikket bort på vegguret. «Du må sette opp farten. Hva er det i dag?»

«Historie – tudorene for det mest, så det blir mye halshugging og søskenbarnsex.» Hun stønnet og subbet mot døren.

«Du kommer til å suse gjennom den,» sa jeg oppriktig. For det kom hun til. Datteren min hadde en imponerende evne til å huske datoer, hendelser og navn, og historie var hennes fag, hennes lidenskap. For henne var det ikke arbeid å skrive om det i tre timer, snarere som en hyggelig formiddag. For noen måneder siden hadde hun kommet hjem fra helgebesøk hos faren sin og annonsert at han og Laura hadde lovet henne hundre og femti pund for hver toppkarakter hun fikk, i tillegg til en bonus på femti pund hvis hun klarte det i alle fire fagene.

«Verdens letteste måte å tjene seks hundre og femti pund på,» hadde hun sagt fornøyd til meg. «Jeg synes nesten synd på ham.»

Jeg stirret ned i det grumsete oppvaskvannet, på restene av eggerøre som hadde løsnet fra stekepannen og fløt på overflaten, og et øyeblikk fortapte jeg meg i et syn av hvordan ting kunne ha blitt, hvordan livet mitt kunne ha sett ut, dersom jeg hadde tatt andre valg. Irritert på meg selv skjøv jeg bildet fra meg.

Hvorfor er mennesker skapt på den måten? Hvorfor må vi erte oss selv med det umulige?

Det var selvfølgelig tanken på å vende tilbake til Korfu som hadde utløst alt dette. Det var umulig for meg å tenke på det stedet uten å bli minnet på det som skjedde for så mange år siden, om den følelsen av anger som hadde gjemt seg inni meg helt siden da. Kanskje det kunne være en slags eksorsisme å dra tilbake til øya; kanskje det kunne vise meg at det jeg trodde var perfeksjon, faktisk var ganske hverdagslig.

Jeg sto fortsatt ved vasken da det ringte på døren, og jeg smilte da jeg hørte at Rosie dundret ned trappen.

«Jeg stikker!» ropte hun fra gangen. «Ønsk meg lykke til!»

«Lykke til!» ropte jeg tilbake.

«Og mamma?»

«Ja?»

«Korfu. Vi skal helt sikkert dra, ikke sant?»

Og dermed skulle vi det.

Kapittel tre

Jeg har lenge ment at folk som synes at «det er så moro» på flyplasser, sikkert stammer fra folk som kastet slaver til løvene for noen århundrer siden.

Det finnes ikke noe mindre moro enn overprisede drosjer, endeløse køer, kofferter som man får trillet over tærne, og en pinlig kroppsvisitering av humørløse sikkerhetsvakter. Ser jeg virkelig ut som en forbryter? tenker jeg bestandig.

I tillegg var flyet vårt forsinket. Selvfølgelig.

«Fire timer?» Rosies forferdede uttrykk sa alt.

«Vi kan spise hva som helst du har lyst på,» lokket jeg. «Og så kan vi se på designerveskene og gispe forferdet over prislappene.»

Hun lot meg slippe billig unna og valgte lunsj på kafeen Pret A Manger. Jeg nippet til en svart kaffe med brent smak, mens hun gomlet på en bagett med ost og chutney.

«Er du ikke sulten?»

«Jeg spiste mye til frokost,» løy jeg. Grunnen var egentlig at magen min var for anspent til at jeg kunne tenke på mat, og det ble for mye å forklare hvorfor. Jeg ventet stadig på at hjernen min skulle godta at ja, vi skulle snart gå på et fly som ville ta oss vekk fra gråværet i England til strålende Hellas, at jeg igjen skulle få bade i det klare vannet, våkne hver dag til solskinn, og at jeg igjen skulle besøke alle de stedene jeg hadde drømt om i så mange år.

Det føltes fortsatt som en umulighet.

«Synes du ikke det er litt rart at tante Mattie ikke kommer til å være der?» spurte Rosie mellom munnfullene. «Jeg har ikke sett henne siden vi feiret jul hos bestemor og bestefar for tre år siden. Man skulle trodd hun ville se oss i et par dager i det minste, før hun og onkel Niko drar hit.»

Jeg svarte med et vagt «hmm».

«Har du ikke spurt henne?» fortsatte Rosie ufortrødent.

«Jeg har faktisk ikke snakket med henne selv,» innrømmet jeg. «Bestemor organiserte alt.»

«Hvis jeg hadde en søster, ville jeg ha snakket med henne hver dag.»

Hver gang tenåringen i Rosie trengte å klage over noe, tydde hun gjerne til mangelen på søsken.

«Du er så heldig som har to, og likevel snakker dere nesten aldri sammen.»

Hun sa det som om jeg ikke hadde merket selv at Matilda, Ophelia og jeg nesten ikke hadde noe med hverandre å gjøre.

«Man trenger ikke å snakke med noen hver dag for å vite at de bryr seg om en,» sa jeg til henne. «Søstrene mine vet godt at jeg er her for dem. Vi har bare veldig forskjellige liv.»

«Tante Lia er den kuleste,» sukket Rosie. «En ekte fri sjel, ikke en av de falske folka på Instagram. Jeg skulle ønske livet mitt var bare halvparten så spennende som hennes.»

«Du har chutney på haken,» informerte jeg og sendte henne en serviett.

«Har du aldri hatt lyst til å reise? Se verden?» Rosie hadde ikke tenkt å gi seg på temaet.

«Kanskje da jeg var ung og dum,» svarte jeg.

«Før du fikk meg, mener du,» svarte Rosie. «Hvis ikke jeg hadde kommet, ville du hatt tid til å gjøre alt mulig morsomt.»

«Kanskje,» medga jeg, strakte hånden over bordet og prikket henne lett på nesen. «Men ikke noe av det ville vært like morsomt som å oppdra deg. Ja, kanskje tante Lia gjør yoga på et padlebrett i Phuket, men jeg fikk oppleve dine første skritt, høre ditt første ord, se din første geip.»

«Det siste var selvfølgelig det viktigste.»

«Selvfølgelig.»

Vi smilte til hverandre. Hennes blå øyne møtte mine grå, og i et kjærkomment øyeblikk ga angsten seg. Hva jeg enn fryktet skulle skje når vi kom til Korfu – hvordan det ville kjennes å være tilbake, og hvilken følelsesmessig virkning øya skulle ha på meg – kunne jeg takle når jeg hadde jenta mi ved min side. Min største bragd, hjerteslagene mine, luften i lungene. Mitt alt.

Når jeg tenkte på livet på den måten, på min rolle som Rosies mor så tydelig definert og utvetydig, kjente jeg meg sterk. Jeg trodde at jeg kunne klare å være uovervinnelig, at jeg hadde kontroll over følelsene mine. Det var det jeg sa til meg selv.

Vi brukte tiden i avgangshallen på å se i butikkvinduer, kjøpe romaner å lese på stranden og spille kortspill etter kortspill, inntil det endelig var tid for ombordstigning. Så snart vi var i luften, sovnet Rosie utmattet, med munnen litt åpen og skygger av øyevippene over kinnene. Ved siden av henne satt jeg og fiklet urolig, vred fingrene i hverandre i fanget, bet meg nervøst i leppene, og rørte ikke plastglasset med vin som sto på klappbordet foran meg.

Da vi begynte innflygningen, stirret jeg mot et nattsvart vindu. Jeg visste at havet var under oss, at det nå mørklagte landskapet var en livlig blanding av gull-, grønn- og blåfarger – men jeg så ingenting. Jeg klamret meg fortsatt hardt til fornektelsen, helt til hjulene hoppet og hvinte over rullebanen. Men så kom standardannonseringen om det lokale klokkeslettet og været, lyset med setebeltet ble slått av, og datteren min gned seg i øynene, vekket til live av spenningen.

«Vi kom oss hit til slutt – endelig er vi her!»

Som jeg hadde forventet, ble vi møtt av varm, fuktig luft, som omfavnet meg som en gammel venn. Det skulle ikke mer til for å knekke meg, og jeg skyndte meg å tørke tårene før Rosie kunne se dem.

Vi viste frem passene og fikk dem stemplet, hentet koffertene våre, og snart satt vi fastspent i baksetet på en drosje. Den greske sjåføren pratet vennlig med høflig interesse – Var det første gang vi var på Korfu? Hvor i England kom vi fra? Hvor lenge skulle vi være her? Hele sommeren? Bravo! – mens Rosie kikket ut av bilvinduet og nevnte alt hun så når vi kjørte under gatelysene.

«Mopeder! Havet! En katt! Båter!»

Entusiasmen var smittende, og jeg kunne ikke fornekte at det var fint å være i Hellas, å få se landet igjen, lukte det igjen, høre det igjen. Det var så lenge siden sist jeg hadde vært på øya, likevel var alt så velkjent. Jeg følte meg både rørt og trøstet.

Jeg visste fra bilder og – ok – kanskje et par google-søk at huset til Mattie og Niko var en stor villa som lå halvveis opp i åssiden bak hovedveien i Kalami og den hesteskoformede bukta nedenfor. Det var på tre etasjer, og alle hadde balkonger med havutsikt. Et stort steg opp fra det overfylte rekkehuset vi hadde dratt fra i Brighton. Rosie ble bergtatt umiddelbart, og da vi stanset foran huset, stirret hun i stum ærefrykt på vindusskoddene, mens jeg betalte og sa farvel til drosjesjåføren.

«Bestemor sa at nøkkelen skal ligge under en blomsterpotte,» sa jeg til datteren min, men da jeg slo på lommelyktfunksjonen på mobilen, så jeg at det var en hel masse terrakottapotter plassert langs huset.

«Prøv den som står nærmest inngangsdøren,» foreslo jeg, og Rosie skjøv den til side.

«Nei – ingenting her.»

«Vi får bare prøve videre,» sa jeg. «Du går til høyre og jeg til venstre.»

Mens jeg fortsatte å lete, hørte jeg en lyd som lignet metall som skrapet mot betong.

«Hva var det?» spurte Rosie og stanset opp der hun satt på huk.

«Ingenting,» svarte jeg, selv om vi begge visste at det hadde vært noe. Da slo det meg hvor utsatte vi var, to kvinner ute i mørket. Den forbaska moren min, tenkte jeg. Og forbaska Mattie, som ikke gjemte nøkkelen på et mer hensiktsmessig sted. Jeg lurte på om vi burde gå ned langs veien, der vi kunne finne mobildekning eller en åpen bar. Men før jeg fikk sagt det, hørte vi en lyd igjen, denne gangen så høy at Rosie spratt bortover gangstien og inn i armene mine. Vi klamret oss til hverandre idet inngangsdøren åpnet seg knirkende, og begge utstøtte et skremt rop da en sint stemme runget gjennom mørket.

En mann kun iført boksershorts hadde kommet ut av huset med et truende rop, og holdt en spade løftet mot oss. De neste sekundene gikk jeg gjennom hele rekken av følelser –frykt, sinne, og så visshet og skam. Men det var Rosie som samlet seg først.

«Det går bra, det er bare onkel Niko,» sa hun mens han senket våpenet. «Hei,» fortsatte hun muntert. «Du kjenner meg sikkert ikke igjen, eller hva? Jeg er niesen din. Rosie.»

Niko kikket på meg og deretter tilbake på henne. Han var tydelig forvirret. «Rosie?»

«Jepp,» bekreftet hun. Hun slapp meg, tok et skritt mot ham og tok spaden fra hendene hans. «Vi er her for å bo i huset deres i sommer, men det visste du allerede, ikke sant? Kan jeg gå inn? Jeg må så innmari på do. Taxien brukte en evighet.»

«Naí,» mumlet han lavt.

«Supert. Takk.» Hun antok, korrekt, at ordet «naí» var «ja» på gresk. Hun smøg seg forbi ham inn i huset, strakte ut hånden og skrudde på en lysbryter. Ansiktet til Niko ble skyggelagt, men jeg så fortsatt øynene hans.

Følte dem.

Da han sa navnet mitt, var det som om alle årene forsvant, som om jeg var atten igjen og løp langs stranden i mørket for å bli omfavnet av ventende armer, bli kysset, kjærtegnet og beundret som om stjernene hadde falt ned fra himmelen og lyste ut fra inni meg.

Jeg trodde jeg hadde forlatt den jenta på Korfu for et halvt liv siden, men jeg tok feil.

Hun var her fortsatt.

Jeg var henne fortsatt.

Kapittel fire

Jeg stirret.

Han stirret.

Ingen av oss sa noe.

Spaden, som Rosie hadde satt opp mot ytterveggen, falt ned med et høyt brak og rev Niko ut av den forferdede transen han hadde havnet i da han så meg. Han åpnet munnen og lukket den igjen.

Jeg hørte bare føtter som skyndte seg over gulvfliser.

«Hva er det som skjer her – å. Å, herregud – Ava?»

Søsteren min, Mattie, dukket opp bak ektemannen sin, med fyldige, mørke krøller som sto til alle kanter. Av alle oss Fox-søsknene er det hun som ligner mest på faren min, og jeg så hans bleke øyne og symmetriske, ovale ansikt da hun kom ut i lyset.

«Hei,» sa jeg matt.

«Dette er … hva skal …? For en hyggelig overraskelse.»

Grunninnstillingen til Mattie var å være høflig.

Rosie hadde kommet tilbake fra toalettet, og hilste på tanten sin med all entusiasmen jeg selvfølgelig burde ha klart å tvinge frem. Niko sto fortsatt stille i boksershortsen. Han hadde samme mørke hår på brystet som på hodet og kjeven, og da jeg tillot meg å senke blikket, så jeg store hender og kraftige, muskuløse lår. Den slanke ungdommen jeg hadde kjent, var definitivt blitt mann.

Mattie vinket meg mot seg og trakk meg inn i en klem. Den uventende fysiske kontakten gjorde meg flau, og jeg ble slapp.

«Dere ante ikke at vi skulle komme?» spurte Rosie.

«Overhodet ikke,» bekreftet Mattie.

Ingen av de to virket forskrekket eller engang nysgjerrige av den grunn, de bare lo av hvor absurd det hele var, som om de hadde en intern spøk som Niko og jeg ikke skjønte.

«Bestemor sa at vi skulle bo i huset deres i sommer, og at dere skulle ha vårt,» forklarte datteren min. «Stemmer ikke det?»

Mattie gløttet bort på mannen sin.

«Niko, vet du noe om dette? Har du og moren min kokt i hop denne lille planen?»

Alle sto fortsatt sammenstimlet i den åpne døren, og fristelsen til å stikke av var sterk. Hvis jeg ikke hadde hatt Rosie med meg, ville jeg ha rømt.

Niko ristet på hodet. «Ochi,» sa han bestemt, kikket bort på meg og slo om fra morsmålet til engelsk. «Jeg har ikke noe med dette å gjøre. Jeg har ikke snakket med moren din på mange måneder.»

Jeg ble ør av å høre stemmen hans, barytonrøsten som omhyggelig la trykk på hver enkelt stavelse.

«Hun må synes dette er en god spøk,» sa jeg. «En rampestrek på min bekostning – send Ava til Korfu under en misoppfatning; hun er så godtroende at hun kan falle for det. Så festlig det blir når hun dukker opp uannonsert.»

«Det ville ikke vært festlig hvis onkel Niko hadde slått oss i hodet med spaden,» påpekte Rosie, og Mattie lo frydefullt av henne.

Jeg la merke til at Niko ikke protesterte.

«Det hele er sikkert min feil,» sa Mattie. «Sist gang jeg snakket med mamma, sa jeg at det var leit at vi hadde mistet kontakten litt, Ava, og at jeg ønsket at du og Rosie ville kommet hit på ferie. Hun må ha tenkt hun skulle forsikre seg om at vi alle fikk møte hverandre. Og det skal den sleipe gamla ha – planen hennes ser ut til å ha virket helt perfekt.»

Sleip var en for vennlig beskrivelse av moren vår.

«Rosie og jeg vil overhodet ikke være til byrde,» sa jeg. Jeg så meg allerede om etter kofferten min og lurte på hvor raskt jeg kunne få bestilt fly hjem, planla hvordan vi kunne rømme fra denne grusomme situasjonen. Ferien var over for mitt vedkommende.

«En byrde?» utbrøt Mattie. «Ikke vær dum – det er herlig at dere er her. Selvfølgelig må dere bli. Vi har masser av plass, og du kommer til å elske det nye bassenget, Rosie. Jeg har lengtet etter å få noen gjester å vise det frem til, og her er dere, begge to. Det er enda bedre enn noe jeg kunne håpet på. Er ikke bestemor smart?»

Jeg måpte til henne.

Smart?

Så hun ikke at dette var helt grusomt? At det å være her med henne og med ham knuste meg innenfra?

«Vi kan ikke bli,» utbrøt jeg. «Det er deres hus – dere vil ikke ha oss overalt. Vi kan finne et hotell.»

Helst på en annen øy.

«Nei, det skal dere ikke.» Mattie la en arm om skuldrene til Rosie og førte henne inn i villaen. «Hvis du tror at jeg lar dere stikke av nå som jeg endelig har fått kloa i dere begge, må du tro om igjen.»

Hun sa det spøkefullt, men jeg visste at bak ordene fantes det hulrom der en helt genuin misnøye gjemte seg. I hennes øyne hadde jeg prøvd alt jeg kunne å unngå henne helt siden hun annonserte forlovelsen. Jeg hadde gått glipp av bryllupet da jeg lot som jeg var syk, og hadde vridd meg unna alle invitasjoner etter det – ofte med datteren min som unnskyldning, måtte jeg med skam innrømme. Mattie hadde dratt til England ved flere anledninger, og da hadde jeg sørget for å tilbringe passende mye tid med henne, men hun hadde aldri tatt med seg mannen sin. I så fall ville jeg ha kommet meg unna å møte dem. Det var vanskelig nok å møte henne om jeg ikke skulle se ham.

Nå kikket jeg opp og oppdaget at Niko stirret på meg. Jeg var alene med ham, som så mange ganger før. Bare at nå var det engstelse som fikk luften rundt oss til å sitre, ikke kjemi. Jeg så at han kjente det, at han skjønte hvor vanskelig dette kom til å bli, og plutselig lengtet jeg etter å berolige ham – og dermed også meg selv.

Men da jeg åpnet munnen for å si noe, ristet Niko på hodet som om han avfeide meg.

«Jeg har ikke planlagt dette,» hvisket jeg. «Jeg lover.»

Jeg ventet på at han skulle svare, nikke, vise på en eller annen måte at han hadde hørt meg, men det gjorde han ikke.

I stedet, for andre gang i livet mitt snudde Niko seg og gikk fra meg.