Lukritzia Loven

15

Søstre

Seid og sott

Personer i Søstre

Eirill Hittebarn, 10 år

Narve Didrikson, 13 år

Kristina Alvinsdotter, 8 år

Live Munansdotter, 15 år

Nikulas Sverreson, 17 år

Dagny Nikulasdotter, Live og Nikulas’ datter, 1 år

Sága Fýrivinr, Live og Nikulas’ hittedatter, 0 år

Sverre Nikulasson, Åsas sønn og Nikulas’ far, 35 år

Astrid Eysteinsdotter, Sverres kone, 20 år

Signe Sverredotter, Astrid og Sverres datter, 4 år

Torgrim Astridsson, Astrids uekte sønn, 2 år

Eystein Sverreson, Astrid og Sverres sønn, 0 år

Åsa Halldorsdotter, Sverre og Haldors mor, 64 år

Haldor Nikulasson, broren til Sverre, 32 år

Ragnhild Olevsdotter, Haldors kone, 27 år

Magnus, Olev og Bård, Haldor og Ragnhilds sønner, 9, 7 og 1 år

Margrete, Halldor og Ragnhilds datter, 3 år

Jaran, dreng på Stuphedla, 20 år

Vetle-Tora, Jarans datter, 0 år

Gunhild og Svart-Nanna, tjenestepiker på Stuphedla, 21 og 16 år

Tideke, stallkar på Stuphedla, 17 år

Martein, legdegutt på Stuphedla, 14 år

Gygri/Lilja Snorresdotter, seidkvinne, 71 år

Audun Prest, 45 år

Slik sluttet forrige bok

– Er det liv i deg?

Gygri tente opp en lykt da de kom innenfor, og holdt den bort til Jarans ansikt.

– Jeg vet ikke, mumlet han og glippet med øynene. – Jeg føler meg mer død enn levende.

– Tror du at du klarer å spise noe? spurte Gygri.

– Ikke nå, svarte han.

– Om ikke annet får du drikke litt. Gygri vinket på Live, som hjalp henne med å støtte Jaran opp nok til at han kunne ta noen slurker fra drikkeskinnet som Gygri førte bort til munnen hans.

Så løftet den gamle kona litt på skjorten hans og rynket pannen.

– Det har kommet nye byller, sa hun. – Men de jeg har stukket hull på, ser ut til å tørke inn.

– Er det godt eller dårlig nytt? spurte Live.

– Ikke så godt som jeg hadde håpet, sukket Gygri. – Selv om feberen hans er nesten borte, liker jeg ikke at han fremdeles har verk i kroppen.

– Jeg ber deg, la dem være! Stemmen til Jaran skalv. – Jeg vil heller dø enn at du stikker hull på flere av dem.

Gygri dro ned skjorten hans igjen. – Jeg vet ikke om det hjelper å stikke hull på dem heller, sa hun. – Vi må bare vente og se nå. Men vit at om disse byllene vokser seg like store som dem du hadde, er jeg redd for at det ikke er mer jeg kan gjøre for deg.

Første kapittel

Stuphedla, juli 1349

En sommerfugl kom virvlende med den lette sommerbrisen som blåste over Stuphedla. Den landet på Eirills kne, der hun satt lent inntil veggen på drengestua.

Egentlig hadde hun tenkt å reise seg og gå inn igjen til Gygri og Jaran, men det hadde ingen hast. Selv om Gygri ikke fyrte like mye som hun hadde gjort i begynnelsen, var det fremdeles drepende varmt der inne. Til tross for at solen stekte fra den blå himmelen, var det i det minste litt bevegelse i luften utenfor.

Hun la forsiktig hånden inntil den vesle skapningen, og den kravlet over på fingrene hennes.

Hun holdt den litt nærmere ansiktet så hun kunne se de vakre fargene bedre. Den glødet i rødt og oransje, nesten som en solnedgang, og det var som om den hadde øyne helt ytterst på de sarte, små vingene.

– Du bekymrer deg ikke for noe, gjør du vel? Hun smilte. – Du har ingen tanker om morgendagen.

Hun sukket og løftet hånden så sommerfuglen skulle få luft under vingene igjen. Den så ut som den vippet litt i brisen, før den flagret videre.

– Hvem er det du snakker med? Gygri kom ut og lukket døren bak seg.

– Bare en fivreld, svarte Eirill og lente hodet tilbake mot den varme veggen og lukket øynene. – Jeg skulle gjerne vært en fivreld, jeg med. Da hadde jeg ikke tenkt på sott og død.

– Nå. Gygri satte seg ved siden av henne og tok frem pipa si. – De har vel sine bekymringer, de som oss.

– Som hva da?

– Som hva de skal gjøre om det regner?

– Det regner ikke nå.

– Nei, men om de store regndråpene treffer vingene deres, kan de ikke fly lenger.

– Jeg tror ikke de tenker på det.

– Det kan så være. Gygri fyrte opp urtene sine og pattet på pipa. –  Men om du var en fivreld, hadde du nok tenkt på det. Du tenker for mye.

Eirill lo. – Jeg kan ikke noe for det, svarte hun. – Tankene bare kommer, og da må jeg tenke dem.

Gygri humret.

– Hvordan er det med Jaran? spurte Eirill. Han hadde sovet hele morgenen, og Eirill likte ikke måten det pep og surklet på når han pustet. – Er han våken nå?

– Ja. Gygri nikket. – Jeg fikk i ham litt suppe, men han er ikke mye sulten for tiden. Han har fortsatt feber, og byllene hans er blitt mørkere i farge.

– Han kommer til å dø, gjør han ikke? Eirill lente seg frem og bøyde nakken.

– Jeg gir ikke opp med det første. Gygri la en hånd på ryggen hennes. – Men om feberen hans stiger igjen, tror jeg at alt vi kan gjøre, er å lindre smertene hans til døden kommer.

– Alle de andre som ble syke, døde på så kort tid, sa Eirill. – Men Jaran har vært syk … Hun prøvde å telle dagene på fingrene, men tiden ble bare som en tykk graut for henne. Alt blandet seg sammen så hun ikke kunne skille dag fra natt i tiden som hadde gått siden de kom tilbake fra Bjørgvin. – … lenge, sa hun til sist.

– Jeg hadde ikke trodd at han ville vare så lenge engang, så mye som han har slitt med pusten opp gjennom årene, sukket Gygri. – Det har vært vintre der han har ligget og hikstet etter luft som en fisk på land! Men Jaran er seig.

– Kanskje han bare har bestemt seg? sa Eirill og reiste seg. – Jeg kan gå inn til ham, om du vil sitte ute i solen en stund?

– Jeg takker ikke nei til det, svarte Gygri. – Til og med en gammel krok har godt av litt sol på skrotten.

Eirill smilte og gikk inn i den varme drengestua.

Gygri hadde lagt et sammentullet bolster bak ryggen hans så han kunne sitte oppreist.

Den en gang så kraftige drengen var blitt veldig tynn. Det var bare skinn og bein igjen av ham. Han var så blå rundt øynene at det så ut som han hadde tapt en nevekamp, og det var så vidt han orket å åpne dem da hun kom inn og satte seg på sengen hans.

– Tror du Gygri er ferdig med å fyre snart? spurte han og prøvde å smile. – Jeg tror snart jeg dør på trass om hun ikke lar meg få kjøle meg ned litt.

– Si ikke slikt, skjente Eirill. – Hun fyrer ikke like mye nå som hun gjorde. Og hun lar deg ikke ligge under like mange skinnfeller heller.

Jaran humret, men det gikk fort over i en kraftig hoste. – Jeg får vel ikke klage da. Det pep i brystet når han snakket. – Fortell meg heller om hva som foregår på gården nå som jeg ikke kan følge med på hva folk driver med. Hvordan går det med Vetle-Tora?

Eirill satte seg godt til rette i sengen hans og skakket på hodet. – Astrid sier at hun spiser og sover godt. I går spurte hun Live om ikke de kunne bytte. Hun kunne ta både Tora og Sága om bare Live ville ta Eystein. Hun sier at hun blir veldig sår når hun har et barn på hvert bryst. Hun lente seg nærmere og nesten hvisket: – Han har fått noen tenner også, så jeg tror kanskje han biter!

På ny humret Jaran, men denne gangen hostet han ikke.

– Martein sitter fortsatt på taket, fortsatte hun. – Men han syns det er for få båter på fjorden. Nå er det bare Raudraken som ligger nede i fjærekanten, og Sverre undrer seg på hva de skal gjøre med den. Den er for stor til å ligge nede i Stupefjørao, og ingen på gården har lyst til å dra til Kaupangen og fortøye den. Tideke sier han tror Hrimfakse er med føll igjen, men han er ikke sikker. Og Åsa sier at siden de ikke fikk feiret jonsok i år, skal vi ta det igjen når det blir olsok. Det er bra, for da kan du få tid til å bli frisk igjen og være med!

Jaran så litt forvirret ut. – Har det allerede vært jonsok?

– Ja, nikket Eirill. – Men du var syk, og alle på gården løp rundt som hodeløse høns. Hun tenkte seg om. – Kanskje ikke akkurat som hodeløse høns, men vi hadde det voldsomt travelt med å grave ned sjømenn og tømme skipet for skatter, sa hun.

Jaran lukket øynene og lente seg godt tilbake. – Hvordan har Narve og Kristina det? spurte han. – Finner de seg til rette her på gården?

– Jeg tror det. Eirill så ned. – Jeg har ikke sett så mye til dem i det siste. Jeg har vært her hos deg.

– Og det er jeg evig takknemlig for. Jaran smilte. – Jeg ville nok ha vært død nå, hadde det ikke vært for deg og Gygri.

Jaran sovnet til sist igjen, og Eirill gikk ut igjen til Gygri.

– Jeg tenkte å gå opp og se om Åsa har satt frem dugurden, sa hun. – Vil du bli med opp, eller skal jeg ta med noe til deg?

Gygri reiste seg. Hun børstet stakken, som var full av tørr mose etter at hun hadde sittet i gresset. – Jeg blir her hos Jaran, sa hun. – Men ta gjerne med en matamåle til meg om Åsa har noe til overs.

– Det er alltid mat til overs når Åsa slipper oss fra bordet, svarte Eirill og begynte å gå oppover mot langhuset.

Idet hun la hånden mot døren og ville skyve den opp, stanset hun. Inne i stua kunne hun høre stemmen til Audun Prest, og det hørtes ut som han og Åsa kranglet.

– Nei, Audun. Nå holder det, hørte hun Åsa si. – Sotten var kommet til Kaupangen før hun kom hjem. Du kan ikke legge skylden på henne for det.

– Men den trollkjerringa dere tok inn på gården, har vært her hele tiden, svarte Audun Prest. – Hun kan ha kastet trolldom på fisken i fjorden, for alt vi vet!

– Ja, hun kastet egenhendig trolldom på fisken, som først svømte til Britannia og gjorde alle syke. Deretter kom den tilbake og svømte innom Oslo, før den dro til Bjørgvin og nå helt tilbake hit til oss. Er det slik å forstå? Det var noe syrlig over måten Åsa svarte ham på, og Eirill kunne ikke la være å le, selv om hun forsto at det var henne og Gygri de snakket om.

– Skap deg ikke, kvinne! Presten fnyste. – Det er en sammensvergelse mellom jøder og trollfolk fra fjern og nær som har sørget for at denne forbannelsen er kastet over oss. Og Herren er vred for at vi har latt dem leve blant oss i så lang tid.

– Jeg tror presten selv har fått feber, for nå taler han i villelse, svarte Åsa sint. – Hva har nå jødene med dette å gjøre?

– Det kom et pergament til meg fra Nidaros da sotten bare var en hvisken på kontinentet, svarte Audun Prest. – Jødene skal ha slått seg sammen med trollfolk og forgiftet brønnene til folk og gjort dem syke.

– Da er det godt at vi ikke har en eneste av disse jødene her på Stuphedla, svarte Åsa.

Eirill trakk pusten dypt og åpnet døren. Selv om hun ikke likte tanken på å være i nærheten av presten, følte hun seg trygg så lenge Åsa var der sammen med henne. Dessuten var hun fryktelig sulten.

Audun Prest snudde seg og så på henne da hun kom inn, men han snudde seg raskt tilbake til bondekjerringa, som sto ved grua og rørte i gryta. Det var ingen andre i rommet, bortsett fra Kristina, som satt sammenkrøpet på sengen sin og med store, redde øyne stirret på de to som kranglet.

– Det er på tide at presten går nå, sa Åsa kaldt og la armene i kors over brystet. – Jeg har ikke mer å si til ham.

Eirill klatret opp i sengen og satte seg ved siden av Kristina. Hun la armene rundt den skremte jentungen og strøk henne over håret.

– Jeg kom ikke hit for å kjekle med uregjerlige kvinnfolk, mumlet presten. – Jeg kom fordi Sverre på urettmessig vis har røvet til seg varer fra skipet til en redelig sjøfarer.

– Har han det, nå? Ville presten ha varene til seg selv, kanskje?

Eirill måtte bite seg i tunga for ikke å le av måten Åsa snakket til den arge presten på. Svarene hennes så ut til å ergre ham, for Audun Prest ble bare mer og mer rød i ansiktet, der han sto og blåste sint gjennom nesen.

– Hvor har han gjemt alt han hentet fra båten? krevde han å få vite.

– Det raker ikke deg, Audun.

Nå var Eirill sikker på at hun kunne se røyk komme ut av prestens ører.

– Jeg har loven i hånd når jeg sier at dere skal betale en tiendedel til kirken, freste han.

– Og en tiendedel får du, svarte Åsa. – Men den skal ikke betales før vi har høstet.

Blikket til Audun Prest flakket gjennom stua og landet på Narves blå silketeppe, som lå på sengen ved siden av Kristina og Eirill.

Han marsjerte bort og røsket det til seg. – Så tar jeg dette som forskudd, sa han sint.

– Du kan ikke ta det! utbrøt Eirill. – Det er Narves!

– Desto bedre grunn til å ta det, svarte presten kaldt. – Han har vel ikke betalt en halv penning i tiende i hele sitt liv.

Og med det snudde han og strøk på dør.