Petter Ringen Johannessen

Nr. 24

Gunnar «Kjakan» Sønsteby

Krigen – freden – arven

Forord

«Det er vanskelig å si hvem som er nr. 1 i dette landet, men det er ingen tvil om hvem som er nr. 24» Slik beskrev den legendariske motstandslederen, statsråden og samfunnsbyggeren Jens Christian Hauge sin venn og kampfelle Gunnar Sønsteby.

Fra en rolig jobb- og studietilværelse i Oslo, ble han en aprildag i 1940 totalt uforberedt hevet inn i kamphandlingene som fant sted da landet plutselig ble overfalt. Dette var begynnelsen på fem lange og brutale år med krig og motstandskamp for Gunnar Sønsteby. Han oppdaget at illegalt arbeid lå naturlig for ham. I tillegg var han en person som av utseende forsvant i mengden, og allerede tidlig i konfrontasjonene med tyskerne opplevde han at nervene var under kontroll. Han var kort og godt et naturtalent, hvis evner nærmest blomstret jo vanskeligere utfordringene ble. Den unge arbeidersønnen fra Rjukan ble kjent som mannen som løste alle tenkelige oppdrag:

«Nr.24 ble rent en institusjon, en av de store edderkoppene i Hjemmefrontens nett. Han hadde forbindelser – og tillit – på alle hold, denne unge gutten med den slitte jakka og sixpencelua, som arbeidet og slet sent og tidlig med sine oppgaver og likevel alltid hadde tid til å gi en håndsrekning til andre som trengte det. I tillegg til alle sine andre egenskaper hadde nr.24 teft og hell. Om og om igjen dukket han opp på rett sted og i den psykologiske time – og forsvant igjen i rette øyeblikk. Han kunne gi seg ut på en operasjon og ha mot til å vende hjem med uforrettet sak fordi det lå noe galt i luften – og gjennomføre oppgaven neste dag dristig og elegant.» (Jens Chr. Hauge)

I etterkrigstiden fortsatte han sin kamp for det han trodde på, og det var i den forbindelse vi etter hvert ble del av hverandres liv. Arnfinn var ansatt på Norges Hjemmefrontmuseum (NHM) da han på 1980-tallet jevnlig traff den ungdommelige veteranen som med ujevne mellomrom tok turen innom museet. Dette utviklet seg til et temmelig fasttømret forhold når Gunnar ønsket faglige råd og hjelp til å utforme mer formelle brev eller taler. Samarbeidet ble enda tettere i begynnelsen av 1990-tallet, da dokumentarserien Rapport fra Nr. 24 ble laget. I 2003 fikk Arnfinn en kortvarig permisjon for å skrive biografien Gunnar Sønsteby. 24 kapitler i Kjakans liv, som kom ut i 2004. Samarbeidet fortsatte i det nye århundrets første tiår med stadige besøk på NHMs sjefskontor av en aldrende, men like energisk levende legende.

På slutten av 1990-tallet kom Petter for alvor inn i Gunnars liv. Etter et tilfeldig treff ble han nærmest headhuntet inn i rollen som Gunnars fortrolige assistent, noe som er nærmere beskrevet i boken. De jobbet sammen på Gunnars kontor på Akershus festning på dagtid, og kveldene gikk ofte med til utallige foredrag og arrangementer i nærområdet eller på reiser rundt i landet.

Gunnar mestret kunsten det var å holde kortene tett til brystet, men i disse årene fikk Petter innsyn i en del av Gunnars opplevelser og historier som han tidligere ikke hadde fortalt. Han sørget for å skrive ned innholdet av samtalene så raskt som mulig, for derved i forståelse med Gunnar å bygge opp et samtalearkiv. Innholdet i disse samtalene var ofte meget personlige, og de inneholdt hittil ukjente sider fra frihetskjemperens virke under krigen. Han åpnet seg opp for Petter og fortalte om hendelser og dypt personlige opplevelser som han hadde holdt for seg selv siden krigens dager. En del av dette hadde vært utfordrende å forholde seg til, og av ulike årsaker maktet ikke Gunnar å dele dette med offentligheten.

Han valgte derfor å dele sine opplevelser med Petter, i troen på at han senere ville mestre å formidle dette på en måte som ikke ble misforstått eller utnyttet på noen som helst måte. Så er det vårt håp at vi med denne boken har respektert den tilliten Gunnar viste oss.

Det skal ikke legges skjul på at vi utviklet et tett forhold til Gunnar. Nærheten og fortroligheten tilsa at det ikke var noen selvfølge å skrive en ny bok om Gunnar. Da Petter allerede i 2013 ble kontaktet av Cappelen Damm, var det dessuten altfor tidlig å begi seg inn i et slikt prosjekt. Vi, og da spesielt Petter, var avhengig av å få alt litt på avstand, slik at han kunne begynne å bearbeide den kunnskapen han satt inne med slik at vi sammen kunne videreutvikle dette til boken som nå foreligger. Et tålmodig forlag forstod situasjonen, og prosjektet ble satt på vent i flere år.

Da Petter omsider konkluderte med at det var grunnlag for å skrive en ny bok om «Nr. 24», inviterte han Arnfinn inn i prosjektet. Gjennom mange år hadde vi hatt et nært faglig samarbeid, og med Arnfinns bakgrunn og forhistorie med Gunnar, var det derfor naturlig at vi sammen bega oss inn i dette prosjektet. Men hoveddelen av boka, ikke minst om selve krigen, er Petters tekst, i likhet med beskrivelsene av det nære forholdet som oppstod mellom ham og Gunnar de siste årene av hans liv.

Denne boken er derfor ikke en fullstendig biografi i begrepets rette forstand. Siden Arnfinns bok fra 2004 dekket de mest sentrale delene av Gunnars liv etter krigen og fram til 2004, var det unødvendig på nytt å gå i detaljer om denne perioden. Men også for dette tidsrommet inneholder denne boken nye og hittil ukjente deler av Gunnars liv.

Vi vil benytte anledningen til å takke alle dere som har stilt opp med opplysninger, tips, kommentarer og annen hjelp som har bidratt til at vi har kommet i mål. Ingen nevnt, ingen glemt – med unntak av de ansatte på Norges Hjemmefrontmuseum. Tusen takk til Frode Færøy, Carole Skauge, Lars Rowe, Hanne Rollag, Liv Kalveland og ikke minst Sigurd Stenwig som har stilt opp og hjulpet oss på ulikt vis, noe vi er veldig takknemlige for. Vi vil også takke Cappelen Damm for godt og tålmodig samarbeid i en hektisk periode. Ingebrigt Waage Hetland og Erik Møller Solheim har vært med på ferden og gitt gode råd og innspill helt fram til mål.

Helt til sist: Tusen takk til Heidi, Camilla, Andreas, Siri og Oskar for tålmodighet og støtte.

Gamlebyen, 13. august 2024

Petter Ringen Johannessen og Arnfinn Moland

Prolog

Den nederste skuffen

Oslo, høsten 1944. I sentrum er det stille og rolig. Nattemørket har senket seg over de folketomme og mørklagte gatene, og hovedstadens innbyggere har for lengst gått til ro.

Samtidig har tre personer tatt seg ubemerket inn i en bygård. De er erfarne sabotører ute på et nytt og hemmelig oppdrag. Takket være en kontakt som har forsynt dem med nøkler, har de klart å ta seg uhindret inn i bygget. Nå er de på vei opp trappegangen i det flere etasjer høye bygget. Bygården er tom for mennesker, men de tar ingen sjanser og beveger seg stille og rolig mot stedet hvor de har planlagt å plassere ladningene på 40 kg med sprengstoff.

De er nesten framme da stillheten plutselig blir erstattet av en infernalsk, metallisk lyd. Det er en alarm som begynner å ringe. De tre stopper brått opp og ser litt rådville på hverandre, før den ene brått hiver fra seg ryggsekken som er full av sprengstoff.

– Vi må stikke før noen kommer for å sjekke alarmen, roper han ut, før han begynner å løpe ned trappen mot en av utgangene. De to som står igjen ser på hverandre. Noen ord veksles, før den ene av dem også bestemmer seg for å forlate stedet. Tilbake står tredjemann alene i mørket. Med to store ryggsekker fulle av sprengstoff. Det er ikke langt til nærmeste politistasjon, og ute i Oslos gater patruljerer også mannskaper fra Statspolitiet og tyskerne. Skal også han stikke fra stedet?

Han går bort til et vindu og prøver å se ut mot gaten. Utenfor er det fremdeles stille og rolig. Han lukker øynene og forsøker å identifisere hvor alarmen ringer. Selv om det høres veldig godt der han befinner seg, så blir han fort overbevist om at alarmen ringer i nabobygget.

Sabotøren tenker fort igjennom saken. Det er viktig ikke å etterlate seg sprengstoff eller andre spor som kan virke mistenkelig. Selv om aksjonen må avbrytes nå, kan de gjøre et nytt forsøk på et senere tidspunkt.

Han tar derfor sin egen sekk på ryggen og henger den andre på brystet. Med overkroppen dekket av sprengstoff går han rolig ned trappene mot underetasjen. For sikkerhets skyld har han pistolen skuddklar i den ene hånden. Han aner fred og ingen fare idet han er nede på grunnplanet og begynner å lete etter den riktige døren som vil føre ham ut på gaten. Plutselig hører han en høy stemme som beordrer ham til å stoppe og rekke begge hendene i været!

I løpet av tidels sekunder farer tankene gjennom hodet hans. Han er klar over at han er en vandrende målskive, omgitt av sprengstoff og tennladninger på overkroppen. Han vet at han er ferdig om han overgir seg, og blir han truffet av skudd risikerer han å sprenges i luften. Valget er gitt, han må prøve å komme seg unna. Han hever pistolen og avfyrer instinktivt dobbeltskudd mot de ukjente mennene. De skyter tilbake, og han kjenner trykkbølgen etter skuddene som flyr forbi ham, like ved siden av hodet. Han klarer å snu seg og går fort mot en dør like ved. Den er stengt, og nøkkelen passer ikke.

Han gjemmer seg bak en vegg og avventer situasjonen. Ildgivningen har stanset, og bortsett fra litt øresus etter skytingen hører han ikke noe. Han bestemmer seg derfor for å gå rolig lenger ned i gangen for å finne en ny dør. Denne gangen har han flaks, nøkkelen passer. Han låser seg rolig ut, og passer på å låse døren etter seg for å stanse eventuelle forfølgere. Deretter går han stille og rolig fra stedet, finner sykkelen sin i nabogaten og kommer seg i sikkerhet. Oppdraget har gått i vasken, men han har kommet seg unna med livet i behold. Så nær har han ikke vært døden siden skuddvekslingen med tyske soldater i 1940.

Oslo, april 2012. Den aldrende frihetskjemperen vrir på seg der han ligger i sengen på sykehjemmet. Han er tydelig utilpass med ikke å ha kontroll på sin egen situasjon. Vonde minner har begynt å ramme ham med ukjent kraft. En uvant situasjon for landets høyest dekorerte borger. En mann som alltid har mestret situasjonene og utfordringene han har stått overfor. Nå er Gestapo etter ham på nytt, nesten 70 år senere. Med en gang øynene slår igjen, og søvnen innhenter ham, er de der. På jakt etter ham. Den nederste skuffen er åpen!

DEL I – KRIGEN

Kapittel 1

Kamp på liv og død

På krigertokt

Like før midnatt 8. april hadde ryktene begynt å gå rundt i gatene i Gunnars nabolag. I nyhetssendingen klokken 22.00 hadde kommanderende admiral sendt ut ordre om at fyrene langs kysten i sør måtte slukkes omgående. De siste dagenes illevarslende nyheter hadde ført til at spenningen for alvor hadde nådd den lille utkantstaten nord i Europa. Avisene og radioen kom stadig med nyheter som kunne tyde på at et kommende sjøslag mellom tyske og britiske marinestridskrefter var i vente utenfor norskekysten. [1]

Til tross for de oppsiktsvekkende meldingene som hadde preget nyhetsbildet de siste dagene, var det de færreste som kunne forutsi hva neste dag ville bringe da folk flest gikk til sengs, natten til 9. april 1940. Kort tid etter spredte flyalarmene sitt illevarslende budskap mens folk lå og sov. I Thereses gate på St. Hanshaugen i Oslo bodde den unge Rjukan-mannen Gunnar Sønsteby. Han hadde vanskelig for å ta begivenhetene inn over seg.

For mange brakte nyhetene fram minnene fra den skjebnesvangre dagen i mai 1916, da Jyllandslaget fant sted utenfor kysten av Danmark. 250 av verdens største krigsskip tørnet sammen i et voldsomt sjøslag i dønningene utenfor danskekysten. Larmen fra det skremmende infernoet var så voldsomt at folk sørøst i Norge samlet seg langs kysten for å høre de voldsomme smellene ute fra havet. Nærmere 10 000 sjømenn mistet livet, og i ukene etter fløt levningene etter en rekke av dem i land i Oslofjorden. [2]

Gunnar ble innhentet av minnene fra de mange sommerferiene han som barn hadde tilbrakt i Fredrikstad. Flere ganger hadde han syklet fra tettstedet Selbak og ned til Kongsten fort, like utenfor Gamlebyen. I ly av fortets gamle murer lå en fredelig inngjerdet plass omgitt av høye løvtrær. Her lå Krigskirkegården i Fredrikstad. En kirkegård som ble etablert samtidig som den franske revolusjonen satte sitt preg på Europa. Med bakgrunn i sin interesse for historiens store begivenheter, hadde Gunnar tilbrakt mye tid her, hvor man godt hjulpet av naturkreftene nesten kunne høre historiens sus når vinden tok tak i løvtrærne som naturlig skjermet denne plassen. Et sted hvor tidligere fiender lå begravet side om side, etter Jyllandslaget snaue to år før Gunnar ble født. [3]

Tidligere samme dag kom også meldingene om torpederingen av det tyske lasteskipet «Rio de Janeiro» utenfor Lillesand. Tyskere i uniform, døde, sårede og reddede, hadde blitt brakt inn til Lillesand og Kristiansand. Likevel tenkte de færreste, og i hvert fall ikke den unge Rjukan-mannen, at nå var krigen like rundt hjørnet. [4]

Sammen med flere av sine naboer tok Gunnar turen opp til Stensparken, like over på den andre siden av gaten for leiligheten i Thereses gate. Fra den nesten 80 meter høye fjellknausen var utsikten utover byen, og omgivelsene rundt, et flott skue. Langt ute i fjorden kunne de høre noen drønn i det fjerne, og se lysglimtene flerre gjennom nattehimmelen. [5] Bakken var fremdeles hvit etter det siste snøfallet, og Gunnar ble både våt og kald på føttene der han sto i mørket.

Selv om diskusjonene begynte å gå rundt ham, slo Gunnar seg fort til ro med at det hele sikkert bare var del av en militær øvelse. Klokken dro seg mot midnatt, og tidlig neste morgen ventet nok en arbeidsdag på kontoret i Gjensidige forsikring. [6] Lite ante den unge revisorassistenten at det han hadde sett og hørt var begynnelsen på et skjebnesvangert drama som kom til å resultere i fem lange år med krig og okkupasjon. En tid som kom til å forandre hans liv for alltid.

Det var ingen øvelse mannskapet om bord i den lille vaktbåten «Pol III» var med på, der de patruljerte den ytre bevoktningslinjen i Oslofjorden. Alle om bord i den ombygde hvalbåten var inne til nøytralitetstjeneste, da nestkommanderende, løytnant Hans Bergan, observerte konturene av mørklagte fartøyer på vei innover fjorden. Alarmen gikk da Bergan, sammen med sjefen om bord, kaptein Leif Welding Olsen, innså at fremmede krigsskip kom sigende ut av den tette tåken. [7]

Welding Olsen signaliserte «Stans, eller vi skyter» til de fremmede, men de ukjente fartøyene fortsatte uanfektet sin ferd.

Plutselig kolliderte «Pol III» med det ene fremmede krigsskipet, samtidig som de andre fartøyene fortsatte sin ferd innover fjorden. Straks etter ble det avfyrt en hvit og to røde raketter fra dekket på den norske vaktbåten – et varsel som indikerte at fremmede krigsskip trengte forbi sperringen. Samtidig begynte telegrafisten om bord på en radiomelding inn til marinebasen i Horten. [8]

I mørket hørte nordmennene tyske stemmer da fartøyene forsiktig bakket unna hverandre, før stillheten ble brutt av en voldsom ildgivning fra det fremmede skipet. Tyskerne hadde fanget opp radiomeldingen og ville stanse sendingen slik at angrepsstyrken kunne seile uoppdaget inn fjorden. [9]

Kaptein Welding Olsen ble truffet og hardt skadet. En av mannskapene løftet ham over skulderen og bar ham ned i en liten eke, som ble satt på vannet. Et lite øyeblikk senere kantret imidlertid den overfylte eka, og alle lå og kavet i det kalde vannet. Welding Olsen hadde mistet store mengder blod og kreftene forsvant. [10] I løpet av noen sekunder forsvant han i det kalde dypet, som den første nordmannen som falt da verdenskrigen hadde nådd Norge.

Mens dramaet utspilte seg ytterst i Oslofjorden, var landets befolkning lykkelig uvitende om at en tysk angrepsstyrke var på vei for å overfalle Norge. Den tyske eskadren på vei inn fjorden hadde til hensikt å komme overraskende til Oslo utpå morgenkvisten. Oppdraget gikk ut på å få kontroll over Kongehus, Regjering og Storting, før landets myndigheter ville forstå at landet var under angrep. Samtidig stevnet ytterligere fem angrepsgrupper mot sine mål langs norskekysten.

I mellomtiden hadde vakten på Rauøy fort observert rakettene som ble skutt opp, og den avbrutte radiomeldingen hadde blitt oppfanget av Marinens radiostasjon på Mellom Bolærne. I tillegg hadde ildgivningen blitt hørt over lange avstander. Kort tid etter ble vakthavende ved Admiralstaben i Oslo varslet om at fremmede krigsskip forsøkte å forsere de ytre sperringene i Oslofjorden. Festningsverkene ble satt i alarmberedskap. Samtidig fortsatte de fremmede fartøyene sin ferd innover fjorden, godt kamuflert av mørket og den stadig tiltagende tåken. [11]

Kanondrønn i det fjerne

Drønnene og lysglimtene Gunnar observerte fra Stensparken må ha vært ildgivningen og lyskasterne fra Rauøy fort, beliggende like syd for Moss. De tyske krigsskipene rettet også sine lyskastere mot de norske stillingene, og verken før eller siden har vel Oslofjorden vært så opplyst nattestid. Fortet hadde blitt alarmert etter trefningen mellom «Pol III» og den tyske torpedojageren «Albatross». I løpet av timen som fulgte, ble nesten hver eneste viktige militæravdeling, større marinefartøy og politimestre over hele landet varslet om dramaet som utspilte seg i Oslofjorden.

På Rauøy fort befant det seg på dette tidspunktet 268 befal og soldater under ledelse av major Hersleb Enger. De menige hadde møtt til nøytralitetsvakt så sent som 5. april, og de aller fleste hadde ikke vært i uniform på over 20 år. [12]

Klokken 23.28 meldte major Enger at Rauøy fort var klar til kamp. Tre minutter senere var mannskapene ved kanonene på Bolærne også klare. Lyskasterne sveipet over farvannet foran frontalsperringen mellom de to befestede øyene i fjorden. Tåkedisen sørget imidlertid for at sikten nå var kraftig redusert i nattemørket som rådet.

Rundt klokken 23.30 ble konturene av fremmede krigsskip observert av kaptein Gullichsen, sjefen for Søndre batteri på Rauøy. Det var ikke mulig å identifisere skipene som gikk inn fjorden med middels fart. To minutter senere avfyrte Søndre batteri et løst og deretter et varselskudd foran baugen på det fremste krigsskipet. Skuddene hadde tilsynelatende ingen virkning, og skipene fortsatte sin ferd innover, samtidig som de rettet kraftige lyskastere mot fortet for å blende forts-besetningen. I løpet av minuttene som fulgte ble det nå avfyrt fire sprenggranater mot det fremste fartøyet, før tåken ble så tett at mannskapene på Rauøy ikke engang kunne se strandlinjen rett nedenfor batteriet. [13]

På Bolærne hadde en rekke uheldige omstendigheter medført at den uøvde besetningen ikke fikk skutt før krigsskipene var kommet for nærme. De fremmede fartøyene fortsatte sin ferd innover fjorden, beskyttet av mørket og den tette tåken. På Oscarsborg festning ved Drøbak var den 64 år gamle kommandanten Birger Eriksen i full gang med å forberede sine mannskaper på kampen som var i vente.

Det var nok de færreste av de skuelystne oppe på Stenshaugen som hadde fantasi nok til å forestille seg dramaet som fant sted i Oslofjorden. Etter 126 år med sammenhengende fred fantes det intet levende menneske som hadde opplevd krig på norsk jord. Preget av denne mentaliteten gikk derfor Gunnar ubekymret til sengs i hybelen sin. [14]

Overraskelsen var desto større da Rjukan-mannen neste morgen våknet til radiosendingene som brakte de dramatiske nyhetene om at landet var i krig. Samtidig klarte han ikke riktig å ta nyhetene inn da han syklet av sted til jobben. Som de fleste andre hadde han ikke bil, men derimot en sykkel han hadde fått av foreldrene høsten i forveien. En Diamant med det han omtalte som et «racerstyre». [15] Underveis til jobben i sentrum av Oslo opplevde han for første gang tyske fly som kretset over byen i lav høyde. Da han plutselig hørte skuddsalver oppe fra luften, tok han dekning i et portrom, før han etter en stund fortsatte ned mot sentrum.

Vel fremme på kontoret i Gjensidige stimlet folk sammen i gangene. Gunnar husket i ettertid godt den livlige praten, hvor noen med stor overbevisning kunne fortelle at de hadde sett tyske soldater med våpen og de karakteristiske stålhjelmene i utkanten av Oslo. [16] Det ble en annerledes og lite produktiv arbeidsdag. Samtidig klarte han ikke helt å fordøye hva som var i ferd med å skje.

Mot slutten av arbeidsdagen tok en nysgjerrig Rjukan-mann derfor turen rundt i sentrum. Da han kom syklende ned Karl Johans gate, så han en tysk avdeling komme marsjerende. Gunnar ble stående på motsatt side av universitetsbygningene og bivånet tyskernes marsj forbi landets fremste utdanningsinstitusjon. Det samlet seg fort en del mennesker langs hovedstadens paradegate, og lettere sjokkerte og målløse kunne de høre lyden av overfallsmennenes jernbeslåtte feltstøvler som marsjerte i takt. Som Gunnar senere uttalte ved flere anledninger; «… i det øyeblikket følte jeg meg veldig liten.» [17]

Regjeringens nei

I likhet med de fleste andre, var Gunnar uvitende om dramaet som også hadde funnet sted i Utenriksdepartementets lokaler midt på natten noen timer tidligere. Konfrontert med de uvirkelige hendelsene stod regjeringen Nygaardsvold foran en av norgeshistoriens mest avgjørende beslutninger. Biblioteket i Utenriksdepartementets lokaler på Victoria Terrasse i Oslo var kun opplyst av noen stearinlys, da utenriksminister Halvdan Koht tok imot den tyske sendemannen Curt Bräuer. Strømmen var avslått i lokalene på grunn av kampene som pågikk i Oslofjorden. Ved 04.30-tiden på morgenen satt den 67 år gamle ministeren og hørte den tyske representanten legge fram Tysklands krav om at norske styrker måtte legge ned sine våpen, ellers ville all norsk motstand bli møtt med alle tilgjengelige midler. [18]

Hele situasjonen må ha fremstått som temmelig surrealistisk for den tidligere historieprofessoren. Ifølge Bräuer kom ikke tyskerne til landet som fiender. Han fremholdt at deres hensikt var kun å forhindre en eventuell besettelse av Norge i vestmaktenes regi. Tyskland forlangte ikke landavståelser, eller at Norge skulle oppgi sin politiske uavhengighet, men de forlangte at den norske regjeringen straks skulle sende ut et opprop om at ingen måtte motsette seg den tyske okkupasjonen. Alle militære anlegg og festninger måtte omgående overlates til tyske styrker, slik at de dermed var i stand til «å forsvare» Norge. Videre måtte all norsk forbindelse med utlandet opphøre umiddelbart, og militære nyheter ville bli underlagt sensur. Før den tyske diplomaten overleverte de tyske kravene skriftlig til Koht, understreket han nok en gang overfor den norske utenriksministeren at all motstand ville være forgjeves. [19]

Halvdan Koht hadde så langt forholdt seg mer eller mindre taus mens tyskeren hadde lagt fram sine krav. I rommet innenfor satt den norske regjeringen og avventet samtalen mellom de to. Koht meddelte Bräuer behovet for å drøfte det viktige ultimatumet med den øvrige regjeringen, før et svar kunne gis. Til å begynne med godtok ikke tyskeren dette, og viste til at begivenhetene land og strand rundt rullet så raskt at bare et umiddelbart svar kunne stanse kamphandlingene som var i ferd med å utvikle seg. Da han fikk opplyst at regjeringen befant seg vegg i vegg, ga han etter og satte seg ned for å vente på et svar.

Utenriksminister Koht la på en kortfattet måte fram saken for landets fremste utøvende makt, og det tok ikke mange sekundene før forsyningsminister Trygve Lie uttrykte sin motstand mot de tyske kravene. Han ble etterfulgt av statsminister Johan Nygaardsvold som sa seg enig i Lies resolutte svar, og en samlet regjering bestemte seg i løpet av noen minutter for å avvise kravene. [20]

Ute i Oslos gater hadde det begynt å gråne av dag, samtidig som det store flertallet av landets befolkning fremdeles var uvitende om dramaet som var i ferd med å utspille seg. På utenriksrådens kontor møttes Halvdan Koht og Curt Bräuer til en avsluttende samtale. Koht redegjorde kort for regjeringens holdning, og på tysk fremholdt han at Norge ville opprettholde selvstendigheten. Bräuer utbrøt straks: «Da blir det kamp, og ingen ting kan redde dere!» Kohts svar til den tyske sendemannen var like klart formulert: «Vi bøyer oss ikke frivillig, kampen er allerede i gang.» Møtet var over. [21]

Bestemmelsen var fattet av regjeringen alene. Det hadde ikke vært tid til å forankre beslutningen i et formelt stortingsvedtak. Likevel må det sies at regjeringen Nygaardsvold hadde en viss form for ryggdekning, da de faktisk handlet i tråd med gårsdagens tverrpolitiske beslutning i Stortinget om ikke å havne i en krigstilstand med Storbritannia.

Nygaardsvolds forsvarer

Regjeringen Nygaardsvolds beslutning ble senere omfavnet av Gunnar. Han hadde en dyp respekt for valget landets fremste folkevalgte foretok i de tidlige morgentimene. Et valg som kom til å få avgjørende følger for livene til folk flest i årene som kom. Selv om han ikke alltid kunne akseptere regjeringens disposisjoner i forkant av 9. april, var Gunnar derimot klar på at det vitnet om personlig mot å motstå presset da verdens sterkeste krigsmakt bokstavelig talt slo inn landets dører.

Til forskjell fra mange av sin generasjon var Gunnar også av den oppfatning at regjeringen Nygaardsvold ble utsatt for en kritikk som var delvis feilslått. Ja, han gikk såpass langt at han omtalte den som nærmest historieløs. [22]

Gunnar delte oppfatningen om at det norske Forsvaret i årene før krigen var lite, mangelfullt utrustet og umoderne, men samtidig minnet han stadig omgivelsene på at den samme tendensen hadde vært gjeldende rundt om i de fleste europeiske statene på dette tidspunktet. Det var tøffe økonomiske tider som preget Europa i tiden etter den første verdenskrig. Så kom børskrakket, med krisetider og arbeidsledighet. Norge var på den tiden et lite land i utkanten av Europa, uten de enorme oljeinntektene vi har opplevd de siste femti årene – fakta som han var opptatt av å formidle til omgivelsene i etterkrigstiden.

Det var mye å bruke pengene på, og Forsvaret var ikke høyt prioritert i en tid da mange opplevde nøden nært inn på livet. Da tyskerne begynte å rasle med våpnene i andre halvdel av 1930-tallet, forandret imidlertid denne holdningen seg gradvis i befolkningen. Etter at Tyskland invaderte Polen 1. september 1939, snudde stemningen fullstendig, noe som ble understreket da også Sovjetunionen kort tid etter okkuperte store landområder i Polen, samt invaderte Finland. Usikkerheten gjorde inntrykk på landets befolkning, og den brakte samtidig med seg varselet om en ny tid. Interessen for forsvarssaken og utenrikspolitikken økte merkbart, noe som også viste seg med all tydelighet da tilbudet om såkalt frivillig militæropplæring var en realitet vinteren 1940.

På grunn av omstendighetene som preget landet gjennom 1930-tallet, og de stadige budsjettkuttene som rammet Forsvaret, var det mange som ikke hadde gjennomgått militær førstegangstjeneste. Forsvaret, og en rekke idrettslag og studentorganisasjoner, organiserte derfor et tilbud om frivillig militæropplæring for dem som ønsket dette. Til tross for at han hadde gjennomført seks måneders førstegangstjeneste drøye to år i forveien, deltok også Gunnar tidvis i den frivillige opplæringen, som for hans del fant sted i regi av Studentenes frivillige militæropplæring. Rundt om i landet var interessen stor, og tusenvis meldte sin interesse for opplæringen, som ble lagt opp etter mønster for rekruttopplæringen i det militære.

Den urolige situasjonen medførte at forsvarsbudsjettet økte. Det ble også bevilget ekstra penger utenom budsjettet til innkjøp av nytt og sårt tiltrengt materiell, men den spente situasjonen i Europa hadde skapt en ny utfordring. Etterspørselen var større enn utstyrsfabrikantene klarte å dekke.

Som ung student og hyttesjef på Svartor, var Gunnar også en aktiv deltager i miljøet som fant sin plass i Nordmarka. Mange helger og ferier ble tilbrakt her. Den spente situasjonen ble naturligvis diskutert, men som Gunnar erindret i ettertid, så var ikke spenningen først og fremst rettet mot hva tyskerne kunne finne på overfor Norge. Til det var oppfatningen at man stolte på at den britiske marinen, verdens sterkeste våpenmakt på havet, aldri ville tillate et tysk angrep mot Norge. [23]

Usikkerheten i forhold til vår nabo i øst var derimot levende. Sovjetunionens aggressive utenrikspolitikk etterlot ingen tvil om den kommunistiske statens store ambisjoner. Invasjonen av Finland og angrepet på Polen skapte frykt i Norge, og hendelsene ble gjenstand for en levende diskusjon på Studenterhytta. [24] Engasjementet var høyt, og det faktum at landet hadde grense mot Sovjetunionen i nord lettet ikke akkurat på stemningen.

Ut av dvalen

I løpet av 9. april var de viktigste kystbyene besatt og hovedstaden under tysk kontroll, men landet ellers var fortsatt fritt. De uvirkelige hendelsene gjorde Gunnar rastløs, men samtidig rådvill. Om kvelden kom han sammen med flere av sine venner, og situasjonen ble høylytt diskutert, uten at han egentlig fikk det klart for seg hva han burde gjøre. Så sent som 31. mars samme år var han dessuten erklært tjenesteudyktig av den militære legen på grunn av mage- og fordøyelsesproblemene han hadde slitt med i lengre tid. [25]

Det ble ikke så mye søvn på Gunnar de to første dagene i en okkupert hovedstad. Han ble liggende og gruble over situasjonen. Tankene ble imidlertid skjøvet til side da han var på jobb, for overalt samlet folk seg. De villeste ryktene begynte å løpe, og et av de mest hardnakkede bar med seg budskapet om at Oslos gater skulle bombes 10. april. Det gikk ikke lang tid før Karl Johans gate var preget av folkemasser i full forvirring. Alle hadde hørt om og sett bilder av bombingens herjinger fra andre krigsskueplasser, og i løpet av dagen utviklet det seg til kaotiske tilstander i Oslo sentrum. Biler og lastebiler ble lastet fulle av folk på flukt. Det gjorde inntrykk på den unge Rjukan-mannen der han sto og så på at store, sterke menn rev folk ned fra lastebilenes lasteplan, for deretter å overta plassene selv.

Tilgangen på troverdig informasjon var minimal, og de utallige ryktene som raskt spredte seg skapte en uoversiktlig situasjon. Senkningen av den tyske krysseren Blücher ved Oscarsborg festning og trefningen på Midtskogen var ikke allmenn kunnskap på dette tidspunktet, selv om hendelsene var aldri så avgjørende for kongehusets og regjeringens videre virke. Den norske motstanden som var under organisering, var som en følge av disse hendelsene sikret et lederskap med forankring i det folkevalgte demokratiet.

Regjeringens nei til tyskernes ultimatum om kapitulasjon styrket viljen til motstand. En vilje som ble ytterligere forsterket av kong Haakons og regjeringens nei til kravet om å godta Quisling som norsk statsminister. Utover kvelden 10. april kunne svensk radio informere om at motstand var etablert, og at det foregikk kamphandlinger mellom norske og tyske styrker ved Elverum. Med ett ble situasjonen litt klarere.

Med denne kunnskapen endret situasjonen seg drastisk 11. april. Til forskjell fra dagen før var Oslos gater preget av en uvirkelig ro. Mange hadde rømt byen i frykt, men utover dagen begynte folk å vende tilbake. Midt i kaoset sto plutselig en av Gunnars kollegaer i Gjensidige fram som en handlingens mann. Med autoritet oppfordret Philip Hansteen venner og bekjente til å samle seg på hytta hans på Volla, helt nord i Nordmarka. Her ville man ta kontakt med de norske styrkene som opererte i regionen.

Hansteens klare stemme i kaoset var helt avgjørende for valget Gunnar tok. Likevel var han redd for å miste jobben han var avhengig av for å finansiere studiene ved universitetet. Etter å ha tenkt seg om litt, banket han forsiktig på kontordøren til sin nærmeste sjef, hovedrevisor Thinn. Litt usikker spurte den unge revisorassistenten om fri neste dag for å dra i krigen mot tyskerne. I himmelens navn, det er da bare å dra av sted, unge mann, var det kontante svaret. [26]

En handlingens mann

Gjennom de siste ukene hadde Gunnar blitt godt kjent med den 21 år eldre kollegaen Philip Hansteen. Til daglig arbeidet han som inspektør i Gjensidige, men Hansteen var også vernepliktig løytnant, tilknyttet Østfold Infanteriregiment nr. 1 i Fredrikstad. Vinteren 1940 hadde han dessuten vært inne til to måneders nøytralitetstjeneste. I mellomkrigstiden hadde han blitt uteksaminert fra Krigsskolen, men han hadde også utdanning fra forsthøgskole i Frankrike og sagbruksskole i Sverige. Privat var Hansteen far til to barn, men ekteskapet med hustruen Julie var oppløst da krigen kom. [27]

Som offiser var det Hansteens plikt å møte til tjeneste da landet var i krig, men allerede tidlig på formiddagen 9. april var jernbaneforbindelsen mellom Oslo og Østfold brutt. Han hadde derfor vanskeligheter med å melde seg til tjeneste i regimentet i den gamle festningsbyen ved Glommas utløp. Hansteen møtte derfor fram ved Jegerkorpsets kontorer på Akershus festning i Oslo og hjalp til med klargjøring av utstyr til mobiliseringen. Arbeidet ble imidlertid avbrutt utover dagen da det var uvisst om mobiliseringen skulle gjennomføres eller ei. Oslo var besatt av tyske styrker, og Jegerkorpsets kontorer ble i løpet av noen timer besatt av de fremmede soldatene. De norske offiserene bestemte seg derfor å se an situasjonen til neste dag. [28]

På grunn av den totale mangelen på informasjon om hva som foregikk, var det vanskelig å foreta seg noe konkret. Tyskerne sto i byen og de militære kontorene og depotene var besatt. Hansteen oppsøkte derfor arbeidsplassen sin for å vurdere hva han skulle foreta seg. Han diskuterte situasjonen med kollegaen Gunnar Skjønsberg, og sammen ble de enige om at det beste måtte være å forberede seg som best de kunne, slik at de kunne dra ut av byen på kortest mulig varsel for deretter å oppsøke eventuelle norske styrker som var mobilisert.

Venner og bekjente han stolte på ble oppfordret til å møte på hytta hans på Volla. Selv tok Hansteen seg på ski gjennom Nordmarka og nordover til hytta. I ryggsekken hadde han uniformen, to revolvere og et par hundre skudd. Sett i lys av alle ryktene som florerte, var dette en dristig handling. Ryktesmedene ville ha det til at tyske soldater og NS-folk stoppet alle som var på nordover ut av byen, og at alle som ble pågrepet med våpen ville bli skutt. [29]

Hansteen kom seg velberget fram til hytta, og utover kvelden dukket det opp ytterligere 12–15 karer. Blant dem var Gunnar, som etter å ha vært en kort tur innom hybelen og rasket med seg ski- og turutstyr, hadde tatt toget til Grua sammen med Herman Helland. Fra stasjonen hadde de to gått på ski fram til Hansteens hytte.

Den vernepliktige løytnanten tok på en naturlig måte kommandoen over gruppen, før nabolaget ble undersøkt. Da de hadde forsikret seg om at det ikke fantes tyskere eller norske nazister på stedet, gikk man til ro. Mange hadde gått den lange turen gjennom marka og var slitne. Da Hansteen beordret folk til sengs, var alle preget av spenningen som rådet. Selv var Gunnar stuptrøtt og sovnet raskt, men han måtte opp et nødvendig ærend midt på natten. Da så han Hansteen sittende ved et vindu i stuen og speide utover landskapet, tydelig på vakt samtidig som han lot de andre sove. Det at Hansteen tok nattevakten selv, til tross for at de alle var slitne og trøtte, gjorde inntrykk på Gunnar, som ikke visste om løytnanten fikk noe søvn i løpet av natten. [30]

Allerede ved 05-tiden neste morgen ble frokosten inntatt samtidig som dagens aktiviteter ble diskutert. En patrulje ble sendt ut for å innhente opplysninger, og snart ble det avklart at Jevnaker var kontrollert av norske styrker. Med en uniformskledd Hansteen i spissen, dro gruppen av sted. Midt på hovedveien mellom Hønefoss og Hadeland fikk de kontakt med de første norske soldatene på vei sørover. Gunnar var ikke alene om å føle seg litt opprømt av synet av uniformerte, norske soldater som var mobilisert. [31]

Turen gikk videre til Brandbu hvor våpen og utstyr var kjørt ut fra depotene på Helgelandsmoen og Hvalsmoen ved Hønefoss. Nærmere 1000 mann ble utrustet med uniformer, våpen og øvrig utstyr før de ble organisert i tropper og kompanier. Virksomheten ble stadig forstyrret av flyalarm. Tyske bombefly kom i lav høyde i luftrommet over de norske soldatene, men sannsynligvis var mobiliseringsplassen så godt kamuflert av omgivelsene og de store trærne at tyskerne ikke foretok seg noe. [32]

Philip Hansteens skiløperkompani

Alle som kom til Brandbu på ski, og som dessuten erklærte at de var dyktige skiløpere, ble plukket ut til et eget skiløperkompani med Philip Hansteen som sjef. Kompaniet, med benevnelsen Kp.12/IR6, ble delt inn i tre tropper som hver besto av 30 mann. I tillegg ble en egen patruljetropp på 15 mann etablert. Dessuten ble en kompanistab på 15 mann organisert. Mangelen på befal var stor, og Philip Hansteen var den eneste krigsskoleutdannede offiseren i kompaniet. I tillegg var det kun tre reservebefal tilgjengelig, og de fikk kommandoen over hver sin tropp. Tropp fire, som Gunnar ble plassert i, ble ledet av Hansteens yngre bror, Axel Otto. Han hadde ingen befalsbakgrunn, men fikk likevel ansvaret for å lede den 15 mann store troppen, som fikk tildelt ansvaret for oppklaring og rekognosering av Nordmarka. [33]

Utover kvelden kom meldingene om at det var kamphandlinger på Grua. De norske styrkene på stedet hadde behov for assistanse, og i måneskinn og bitende kulde ble Philip Hansteens skiløperkompani sendt sørover med lastebiler. Alle i kompaniet hadde fått tildelt personlig våpen, uniformstrøye og en uniformslue, men bortsett fra det var uniformeringen en blanding av sivilt og militært tøy. Magasinene var i ferd med å gå tomme, noe som også resulterte i at kompaniet kun fikk tildelt et maskingevær. [34]

Det hele var uvirkelig for de frivillige mennene, som ikke kjente hverandre, og som hadde minimal eller ingen erfaring fra det militære. Samtidig ble de underveis til Grua forberedt på at de risikerte å havne midt i kampens hete da de kom fram. I likhet med Gunnar, hadde en del av dem gjennomgått rekruttskolen noen år tidligere, men en rask gjennomgang viste at de færreste husket den grunnleggende våpenopplæringen. Andre hadde aldri holdt i et våpen. Løsningen ble derfor at troppssjefene benyttet tiden på lastebilplanene, på vei til Grua, til å vise hvordan et gevær skulle brukes. Deretter tørrtrente soldatene på avtrekk med riflene mens lastebilene rullet gjennom nattemørket. [35]

Gunnar selv hadde avtjent førstegangstjenesten i Garden i 1938, men etter rekruttskolen hadde han tjenestegjort på kontoret til kvartermesteren. Hans erfaring med våpen begrenset seg derfor til noen skuddserier med Krag Jørgensen-riflen mot en målskive under den grunnleggende opplæringen på Hovedøya, sommeren 1938. Men de hjalp hverandre som best de kunne med å lære opp hverandre på den begrensede tiden de hadde på lastebilen. Øvelsesskyting var det verken tid eller rammer for.

Gunnar Skjønsberg, kompaniassistent og kollega av Gunnar i Gjensidige, satte senere ord på stemningen som rådet: «Ånden var utmerket, men fra et militært synspunkt kunde ikke kompaniet virke som en ferdig enhet, øvet og klar til å sendes i kamp.» [36] Det var en nøktern måte å fremstille situasjonen på for de mellom 120 til 130 frivillige mennene som var på vei til slagmarken.

Da kompaniet kom frem, ble de møtt med meldingene om falsk alarm. Ingen hadde sett eller hørt tyskere, og norske styrker kontrollerte områdene helt ned til Stryken. Kompaniet ble derfor sendt videre til Harestua, hvor de tok inn på det overfylte pensjonatet i bygda. Mennene var slitne etter over 20 timers aktivt virke uten hvile.

Mannskapene stuet seg sammen som best de kunne på de få kvadratmeterne som var tilgjengelig, og Hansteen oppfordret alle til å få mest mulig søvn. Hva neste dag ville bringe var uvisst. Gunnar fulgte oppmerksomt med på kollegaen fra Gjensidige, som først gikk til ro etter at han hadde forsikret seg om at alle hans menn hadde fått tildelt plass. Hansteens lederstil innga trygghet i en uoversiktlig og spent tid. [37]

Det ble ikke lange hvilen på de slitne soldatene. Allerede en halv time senere gikk alarmen. Tyskerne var observert av vaktene som lå i stillingene ute i terrenget ved Stryken. De over 200 soldatene som oppholdt seg i det lille pensjonatet fikk på seg nødvendig utstyr i en fart, før kompaniet minutter senere sto klare til å rykke ut til stillingene. Hansteen gikk rundt og pratet med sine menn, og han sørget også for at de fikk noe varmt å drikke der de ventet på å rykke ut i krigen. [38] Etter nærmere to timers venting ble det klart at det hele var en falsk alarm. Vaktene hadde observert blinkende lys overalt rundt seg i skogen, men skipatruljer fra en av avdelingene fant ut at dette stammet fra evakuerte sivile fra Oslo som hadde kommet på ville veier i Nordmarka. Lettelsen var stor blant soldatene, som kunne legge seg nedpå et par timer før det igjen var morgen. [39]

Lørdag 13. april var en dag preget av tyske fremstøt en rekke steder på Østlandet. På Harestua benyttet Gunnar og hans medsoldater formiddagen til grunnleggende øvelser. De fire troppene i Hansteens kompani trengte sårt trening og samkjøring, og situasjonen var ikke helt enkel for de impliserte da øvelsene avdekket nærmest en total mangel på nødvendige ferdigheter. Befalet benyttet derfor timene til å instruere den enkelte i hvordan benytte en rifle. Alt foregikk fremdeles uten skarpe skyteøvelser, det hadde man verken tid eller anledning til. [40] Gunnar behersket det grunnleggende ganske bra, og han bisto derfor med å hjelpe dem som hadde behov for det. [41]

Mens mannskapene holdt det gående, gikk Hansteen smilende rundt og oppildnet sine menn. Til tross for mangelen på søvn og hvile var stemningen ganske god, og kompanisjefen tok seg tid til en liten prat med hver enkelt. Han hadde også fått tak i noe brød og varm drikke som han gikk rundt og delte ut. [42]

På oppklaring i Nordmarka

Midt på dagen fikk mannskapene en liten hvilestund og et varmt måltid, før ordren om øyeblikkelig beredskap kom. Troppen Gunnar tilhørte ble sendt på oppklaringspatrulje i Nordmarka. Oppdraget gikk ut på å observere og deretter rapportere om eventuell tysk fremrykning over Nordmarka. Ryktene ville ha det til at en tysk avdeling var på marsj oppover Maridalen. Hvis dette stemte, var det svært viktig å få kontroll på situasjonen. Hvis tyskerne tok veien over Hakloa, og mot øst om Store Sandungen, ville de utgjøre en flanketrussel mot de norske styrkene ved Stryken, samt de norske forsyningslinjene lenger nord. [43]

En vel så viktig oppgave for troppen gikk dessuten ut på å hindre sivile som kom nordfra i å ta seg fram til Oslo. Frykten for spionasje var stor, og de norske styrkene ville for all del forhindre at tyskerne fikk etterretningsinformasjon om sperrestillingene som var opprettet nord for hovedstaden.

Resten av Hansteens kompani ble beordret noen kilometer sørover til Stryken. Her avløste de et vaktlag som var utslitte etter mange timers tjeneste ute i snøen. Løytnant Hansteen fremsto denne dagen også som en energisk, utholdende og initiativrik offiser og leder. Han var ikke fornøyd med de etablerte sperringene og stillingene, og mange timer med hardt fysisk arbeid måtte til. Underveis ble det også sørget for tilstrekkelig med husrom for soldatene i skiløperkompaniet, som kun hadde fått to–tre timers søvn de siste to døgnene. [44]

Sammen med mannskaper fra Kp7/IR6, ble stillingene sikret og kamuflert som best mulig ute i snøen. Endelig fikk avdelingen også tilført mer utstyr, og matforsyningen kom på plass. Hansteens kompani fikk sine uniformer og annet nødvendig utstyr, før de ganske så utslitte gikk til sengs i sine improviserte kvarter utover natten. [45]

I Nordmarka var oppklaringstroppen delt inn i flere patruljelag som tok seg fram på ski gjennom den mørke skogen. På dagtid sank de ned i den våte snøen, men da mørket og kuldegradene kom, ble det lettere å ta seg frem i terrenget. Mørket var dog en utfordring for patruljelagene da de tok seg fram til Kikut og Blankvannsbråten, midt inne i marka. Gjennomvåte og kalde tok de seg inn på Kikutstua, hvor de fikk litt etterlengtet varme. Den sprakende peisovnen skapte en atmosfære som brakte de spente soldatene over i et stemningsleie hvor krig virket usannsynlig for en liten stund. [46]

Så langt hadde ikke patruljene observert tyske avdelinger, noe som ble formidlet tilbake til Philip Hansteens hovedkvarter på Stryken. Skipatruljene fikk underveis også meldinger om mistenkelige personer på vei gjennom marka. Blant andre jaktet de en norsk nazist som hadde kommet seg løs fra fangenskap på Grua. Vedkommende var på vei til Oslo, og frykten var stor for at han skulle røpe de norske styrkenes posisjoner til tyskerne. Skiløperpatruljene Gunnar var en del av drev derfor en flere timers klappjakt på nazisten, før de klarte å pågripe ham. Flere andre personer ble også pågrepet i Nordmarka og ført til det norske hovedkvarteret på Grua. Gunnar og hans soldatvenner ble etter hvert slitne, og flere av dem var på uavbrutt patrulje i mer enn 27 timer. [47]

På Stryken var jernbanebruen sprengt av de norske styrkene, og veien var sperret med forhugninger. Telefonforbindelsen med Hakadal og videre var brutt, og Hansteens menn ble plassert ut i stillingene i terrenget. De utgjorde den fremste sikringen i dalføret, og mennene lå i beredskap ute på postene i det ufyselige været. De fysiske anstrengelsene var tøffe, bekledningen var dårlig og de var kalde og våte. Men en aldri hvilende kompanisjef sørget for at mannskapene fikk mat og drikke, noe som virket inn på moralen der de norske soldatene lå på post og ventet på verdens mektigste krigsmakt. Samtidig foregikk det bevegelser på tysk side. En kampstyrke var underveis mot Stryken.

Tyskerne kommer

Det tyske overfallet på Norge hadde virket lammende på en hel nasjon, men takket være enkelte militære avdelingssjefer ble det flere steder etablert en effektiv motstand som stoppet opp den tyske fremrykningen. Tyskernes forsøk på å besette Norge før en mobilisering kom i gang, var mislykket. Selv om tyske styrker hadde gått i land flere steder langs kysten, var det på dette tidspunktet klart at kamp ikke var til å unngå.

11. april sto tyske styrker i Oslo. I Østfold var mobiliseringen i full gang. Nord for Oslo forsøkte små norske avdelinger fra Sollihøgda i vest og til Eidsvoll i øst å demme opp for den tyske fremrykningen. Det var derfor viktig for tyskerne å ramme den norske mobiliseringen med full kraft. Samme dag startet tyskerne en planmessig fremmarsj mot de norske mobiliseringssentrene, og dagen etter gjennomførte Luftwaffe en rekke bombeangrep mot norske depoter.

Etter at tyske styrker 13. april hadde fått kontroll over den norske motstanden i Østfold, beordret øverstkommanderende, general von Falkenhorst, full fremrykning videre nordover fra Oslo. Dagen etter, ved 14.40-tiden, satte en motorisert tysk avdeling seg i bevegelse ut av hovedstaden. Tyskernes oppdrag var å støte fram gjennom Nittedal mot Stryken. I front kjørte en lastebil med fem tyske soldater om bord, og snaue fem timer senere kom de uforvarende rundt svingen rett foran de fremste norske stillingene på Stryken. Her lå Hansteens soldater klare, og i ly av mørket avfyrte de alle sine våpen mot en fiende som ble raskt uskadeliggjort. Resten av den tyske styrken stoppet et godt stykke unna. [48] En ordonnans ble sendt av sted for å varsle Hansteen og staben om det inntrufne. Kompaniadjutanten Gunnar Skjønsberg har senere omtalt episoden:

Den aftenstund i kjøkkenet på Stryken gård vil vel ingen som var til stede, glemme: Løytnant Hansteen ved et lite bord med et blafrende lys, i en halvcirkel rundt ham – i halvmørke – hele staben, åndeløst lyttende til ordonnansen, som midt i ringen, stram, med foten gevær, avgav sin rapport. Bortsett herfra hørtes ikke en lyd, undtagen kaffekjelen som putret på komfyren og utenfra dempet støi fra troppene som stillet op og gjorde alt klart til å rykke ut i kamp. Rundt på veggene danset store skygger av de tilstedeværende. [49]

Hansteen plasserte ut sine menn i de forberedte stillingene i terrenget. Selv var han på plass i fremste stilling, da de plutselig ble klar over at tyske soldater kun befant seg noen meter unna. En voldsom ildgivning mellom de to styrkene fant sted i mørket, som kun ble lyst opp av tyskernes sporlysammunisjon. [50] Uvitende om dramatikken som tiltok ved Stryken, var Gunnar fremdeles på patrulje i stummende mørke i Nordmarka. Det var først utover kvelden de ble oppmerksomme på at noe var på gang da støyen fra den voldsomme ildgivningen kunne høres over lange avstander. [51]

Etter flere timers uavbrutt kamp innså Hansteen at den tyske overmakten ble for stor. Tyskerne fikk forsterkninger, og stadig tyngre våpen ble satt inn i kampen. Maskinkanoner og bombekastere hadde sin virkning på de norske styrkene, som på sin side ikke disponerte tilsvarende våpenkraft. Hele tiden ledet Hansteen sine styrker i fremste linje, inntil situasjonen var såpass håpløs at han beordret retrett. [52]

Etter en lengre marsj nordover fra Stryken fikk nordmennene en velfortjent hvil på gården Piperen. Her ble de tatt godt imot og servert suppe og smørbrød. Etter nærmere tre døgn og minimalt med søvn kunne de utslitte soldatene endelig få en liten hvil, samtidig som kamphandlingene fortsatte i dalføret. 16. april ble avdelingen beordret videre til Grua. Tyske styrker presset nå på fra flere kanter, og Hansteens avdeling ble beordret til å styrke den norske forsvarslinjen ved Bjørgeseter. Den tyske styrkeoppbyggingen fortsatte, og tyske avdelinger fortsatte støtene nordover dalen. [53]

Den nederste skuffen

Tidlig på formiddagen 16. april ble noen skikkelser, iført hvite forsvinningsdrakter, observert av de norske vaktpostene ved Bjørgeseter. De hvitkledde skikkelsene beveget seg rolig langs riksveien, og det tok litt tid før det ble bekreftet at det var tyskerne som kom. Deretter startet ildgivningen fra de norske stillingene, men det varte ikke lenge før ilden ble besvart, og skuddene fra de tyske automatvåpnene smalt inn i trærne rett bak der de norske soldatene lå i dekning. Dermed var kampene i gang. [54]

Oppklaringstroppen Gunnar tilhørte hadde kommet tilbake fra sitt siste patruljeoppdrag mellom Nyseter og Mylla. Mennene hadde hatt en strabasiøs ferd på kryss og tvers i Nordmarka, men fremdeles hadde mennene i tropp fire til gode å stå overfor tyskerne. Dette skulle snart endre seg, da de meldte seg for kaptein Hansteen ved middagstider. Kompanisjefen hadde blitt forfremmet etter kampene ved Stryken, og han tok imot sine oppklaringssoldater med beskjeden om at nye oppdrag ventet. Deretter inntraff det hendelser som kom til å sette sitt preg på Gunnar for resten av livet. [55]

I store deler av etterkrigstiden var Gunnar kjent for sin foredragsvirksomhet. Gjennom årene holdt han mer enn 1800 foredrag for skoleelever og andre interesserte, og han fortalte villig om det han hadde opplevd under krigsårene. Publikum satt nærmest bergtatte i salen da han på sitt nøkterne, men levende vis tok dem med tilbake til de dramatiske dagene da krigen herjet landet. Likevel var det noen episoder som var for mektige å håndtere selv for «Kjakan», og dette var hendelser som publikum, eller andre for den saks skyld, aldri fikk innsyn i.

Gunnar forstod nemlig ganske tidlig at enkelte opplevelser ville representere en fare for ham selv. Traumene knyttet til dem var rett og slett så overveldende sterke å håndtere, at han valgte, og klarte, å fortrenge dem i et logisk system som han omtalte som skuffesystemet, hvor han sorterte livets hendelser.

De øverste skuffene åpnet han hver eneste gang krigsårene var tema, før de ble lukket igjen. I den nederste skuffen derimot plasserte han vanskelige saker, og denne skuffen åpnet han knapt gjennom livet. Han fleipet et par ganger med at den var låst, og at han hadde mistet nøkkelen, men en vinterdag i 2009 lettet han litt på sløret.

Bakteppet for det hele var dramatiske fortellinger om norske spesialjegere som hadde opplevd tøffe og meget krevende hendelser i Afghanistan. Dette var episoder «Kjakan» hadde engasjert seg i, og han var full av beundring for dem som tok på seg de tøffe oppdragene på vegne av oss alle. Han hadde jo fem år med opplevelser bak seg, og visste mer enn de fleste hva norske kvinner og menn i uniform ble konfrontert med i noen av verdens mest urolige hjørner.

Etter at vi hadde jobbet mye med gjeninnføringen av Krigskorset med sverd, ønsket han en dag at kontorøkten ble utført hjemme hos ham i Gråkamveien på Slemdal. Hjemmekontor var vanligvis et fremmedord for Gunnar, men det ble raskt klart at det lå noe i luften. De hadde akkurat kommet i gang rundt kjøkkenbordet, da han brått fortalte at han holdt på å bli skutt i nærkamp med to tyske soldater allerede under kampene på Bjørgeseter i 1940. [56]

Til tross for alt vi hadde snakket sammen om gjennom årene, var dette helt nytt for meg. Helt siden den dagen i 2006, da han nesten høytidelig erklærte at «… fra i dag av er alt mitt ditt. Spør meg om hva som helst, og jeg skal fortelle alt jeg vet.» Men selv om han ved flere anledninger hadde blitt spurt om nettopp aprildagene i 1940, hadde han svart på en måte som jeg oppfattet som litt sprikende og unnvikende. Også i bøkene han hadde skrevet eller medvirket til var omtalen av disse dagene litt selvmotsigende og uklare. Årsaken var at akkurat denne opplevelsen var vanskelig å håndtere for Gunnar i ettertid.

Jeg var så forbanna uforberedt på det hele og hadde ingen trening. Jeg ble bare kastet ut i det, og jeg hadde regelrett flaks som overlevde. Jeg var heldig, men samtidig var dette en episode som viste meg at den tyske soldaten ikke var uovervinnelig. Jeg kom jo fra det med livet i behold. Det gjorde ikke dem. [57]

Dette var mektig kost å høre selv fra landets kanskje mest berømte frihetskjemper og krigshelt, og Gunnar fortsatte sin uvanlig lavmælte fortelling om da han havnet i et skogholt sammen med noen medsoldater. Han husket godt den spente stemningen som preget laget han var en del av, der de beveget seg i mørket. De tok seg forsiktig fram gjennom skogen, da de plutselig hørte tyske stemmer helt på kloss hold. Det var ikke mulig å se noen i mørket, men et par av nordmennene mistet fatningen og avfyrte våpnene sine i retning av stemmene. Det tok ikke mange sekundene før tyskerne besvarte ilden med automatvåpen, og de norske soldatene kastet seg ned i den våte snøen.

For Gunnar personlig var dette selve ilddåpen. Selv om den øredøvende støyen fra ildgivningen og de redselsfulle skrikene fra sårede hadde vært en spesiell opplevelse, hadde han også merket at han ikke var redd. Han opplevde derimot en egen form for ro da kampene tok til i intensitet. Han fortalte at alle sansene ble ekstra skjerpet, og at han oppfattet kamphandlingene nærmest som om alt foregikk i sakte film. Det hadde vært vanskelig å se tyskerne i mørket. Han skimtet bare konturene av noen skikkelser åtte–ti meter foran seg, men han hørte tydelig stemmene som ropte og skrek på tysk.

Plutselig var det som om alt eksploderte i et voldsomt inferno rundt ham. Gunnar merket trykket av skuddene som føk forbi hodet hans, samtidig som en indre stemme stille og rolig fortalte ham at han skulle lade våpenet, holde pusten, sikte og trekke av. En av skikkelsene falt rett foran ham, truffet av det første skuddet han avfyrte. En ny skikkelse kom skrikende mot ham bare på noen meters avstand, og den indre stemmen gjentok sitt rolige budskap, før han raskt avfyrte flere skudd. Skikkelsen falt om rett foran ham, samtidig som han skrek ut sin smerte. Deretter kastet Gunnar seg ned i snøen, hvor han så rolig som mulig lå og hørte den tyske soldaten desperat rope på sin mamma. Hvor lenge det pågikk visste han ikke, men etter en stund ble det stille.

Overalt rundt ham ble det avfyrt skudd, og fra tysk side ble det avfyrt flere automatvåpen, uten at han fikk med seg i hvilken retning skuddene falt. Det var fullstendig kaos, og både nordmenn og tyskere ropte og skrek i nattemørket. Etter en stund bestemte han seg for å åle seg tilbake i den retningen han trodde han hadde kommet fra kort tid tidligere.

Mer fortalte han ikke om denne episoden, og vi snakket heller aldri om dette senere. Selv de vanskeligste likvidasjonssakene hadde vi diskutert inngående flere ganger, men det var tydelig at akkurat denne episoden skulle på plass i den låste skuffen igjen så fort som mulig, og det var selvfølgelig noe som måtte respekteres. Likevel var det helt tydelig at Gunnar hadde hatt behov for å tømme seg litt ekstra akkurat denne dagen.

Et helt åpenbart spørsmål var hvor dette fant sted, og i hvilken sammenheng episoden utspilte seg. Det var helt klart at det dreide seg om Bjørgeseter, og det ble også tydelig hvorfor han under besøkene der alltid fokuserte på kaptein Hansteens skjebne, og aldri helt kom inn på hvor han selv befant seg under trefningene. Svarene var sannsynligvis å finne i omtalen som finnes av kampene.

Kampene ved Bjørgeseter

De norske styrkene som lå i sine stillinger mellom Geithus og Bjørgeseter gård klarte etter noen timer å stanse den tyske fremrykningen. Tyskerne var påført flere tap, og stemningen blant de norske soldatene var god. Samtidig begynte de å bli både utslitte og sultne etter mange timer med venting og kamp.

Skiløperkompaniet fikk midt på dagen ordre om å innlede flankeangrep mot de tyske styrkene som sto i dalen, og troppene en, tre og fire ble fordelt på tre akser. Til å begynne med rykket avdelingen forsiktig fram i terrenget på østsiden av jernbanelinjen som gikk gjennom Bjørgeseter. Deretter fortsatte tropp fire, som Gunnar tilhørte, fram til Fjellet, og de konstaterte snart at det ikke fantes fiendtlige avdelinger øst for jernbanelinjen. Axel Otto Hansteen besluttet derfor at troppen måtte trosse ordren de var gitt om ikke å krysse jernbanelinjen mot vest, men dette var nødvendig for å falle tyskerne i ryggen. [58]

I mellomtiden hadde mørket kommet, og mennene ble i tillegg overrasket av et voldsomt snøvær som ikke ga seg før det hadde lagt seg nesten en halv meter med våt snø på bakken. Terrenget var dessuten utfordrende å bevege seg i, og angrepet ble derfor langt på vei mislykket.

Hansteen beordret retrett, og de fleste klarte å krype uskadet vekk og tilbake til et avtalt møtested. Enkelte av nordmennene ble liggende kalde og våte i dekning i skogen kloss inntil tyskerne gjennom natten, før de omsider klarte å komme seg vekk utover morgenkvisten.

Kampene ved Bjørgeseter stilnet av ved 21-tiden, og det var kun noen spredte skuddsalver som ble hørt gjennom natten. En tilfeldig sammensatt og uøvd norsk avdeling hadde klart å slå tilbake en overlegen tysk styrke bestående av to bataljoner med moderne våpen. Tre av Hansteens tropper, inkludert Gunnars tropp, hadde utført flankeangrep mot fienden, og det må ha vært i den forbindelse Gunnar fikk sin ilddåp. [59] Stemningen og moralen blant nordmennene var god, og de følte seg som seierherrer da tyskernes fremrykning i dalføret stanset opp.

For tyskerne var situasjonen uoversiktlig og vanskelig. Det voldsomme ekkoet som dannet seg i dalen da ildgivningen fra de norske stillingene satte inn, skapte uro i de tyske rekkene. De klarte ikke å lokalisere de norske stillingene, og tyskerne trakk seg derfor 500 meter tilbake. [60]

Fem nordmenn falt i kampene ved Bjørgeseter denne dagen. Tyskerne hadde tolv falne og et større antall sårede. Men før følelsen av den etterlengtede seieren riktig hadde festet seg blant de norske soldatene, kom ordren om tilbaketrekning. Soldatene nektet å tro at dette kunne stemme, og skuffelsen var stor da retretten ble bekreftet. Stillingene ved Bjørgeseter måtte oppgis, og de norske mannskapene måtte trekke seg tilbake til Hadeland. [61]

Årsaken til den uventede retretten var tyskernes fremrykning nordover langs Randsfjorden og gjennom Haugsbygd. Til tross for innbitt norsk motstand ved Mosmoen sør for Jevnaker, presset en overveldende tysk styrke på. Frykten var derfor overhengende for at tyskerne ville bryte igjennom og deretter falle de norske styrkene ved Bjørgeseter i ryggen. En tilbaketrekning var uunngåelig.

Trefningen ved Fjellhammer

Meldingen om retrett nådde imidlertid ikke Philip Hansteen og hans menn som fremdeles befant seg ute i terrenget. Mennene var fremdeles ikke samlet etter flankeangrepene, og mens de andre norske styrkene trakk seg tilbake, ble mannskapene i skiløperkompaniet uvitende værende igjen i terrenget rundt Bjørgeseter. Troppene var uten kontakt med hverandre da mørket kom og det tidligere nevnte snøværet satte inn. En halv meter bløt snø gjorde ikke situasjonen noe bedre for en allerede hardt prøvet avdeling. [62]

Ved møteplassen oppe på myra ved Korsvann traff mennene i tropp fire på sersjant Salvesen og tropp tre. Kaptein Hansteen og tropp en så de ingen ting til. Under Salvesens ledelse marsjerte mennene til Fjellhammer for å komme i hus noen timer om natten. Salvesen sendte deretter en patrulje ned til Rundelen ved Bjørgeseter for å etablere kontakt med de øvrige norske styrkene. [63] I mellomtiden fikk Gunnar og de andre en velfortjent hvil. Alle var de våte og kalde og sulten begynte å melde seg. Inntrykkene var mange og uvissheten merkbar. Likevel erindret Gunnar at stemningen var fattet og lettelsen stor over at de hadde klart å komme seg vekk etter trefningen, men roen ble brått endret da patruljen etter en stund returnerte og meddelte at de norske stillingene ved Bjørgeseter var forlatt. [64]

Sersjant Salvesen tok derfor kommandoen over de to troppene, og sammen marsjerte de langs riksveien til Grua. Her fikk de biltransport videre til Roa og deretter videre nordover. De norske styrkene var på retrett etter at tyskerne hadde brutt igjennom ved Klekken. [65]

Uvitende om det hele befant kaptein Hansteen og mennene i tropp en seg fremdeles i terrenget ved Bjørgeseter. Grytidlig om morgenen 17. april kom de i kamp med tyske soldater ved Fjellhammer. Ildgivningen mellom partene varte en god stund, og etter litt forflytninger, kom Hansteen og flere av hans menn ned på jernbanelinjene like opp for Rundelen. Her ble det nærstrid mellom de norske og tyske soldatene, og Hansteen ledet sine menn fra sin stilling ved et lite tre helt i front. Med en avstand på rundt ti meter mellom partene ropte kapteinen til sine menn: «Nå skal vi ta dem!» [66]

Hansteen ladet og skjøt en serie med skudd og ropte høyt hver gang en tysk soldat ble truffet: «Det var en, det var to.» Så ble det plutselig stille, og Hansteen falt om, truffet i brystet av et skudd avfyrt med maskinpistol av en tysk soldat syv–åtte meter unna. Ved siden av ham falt også sersjant Jens Stub Irgens Borthen for de tyske kulene. Fire tyske soldater ble også drept i trefningen. [67]

Etter Hansteens død opphørte ildgivningen, og begge parter trakk seg tilbake. Gunnars gode venn Herman Helland fikk med seg en del av mennene i tropp en, og sammen trakk de seg nordover mot Grua.

Utover formiddagen samme dag kom Gunnar og hans medsoldater i tropp tre og fire fram til Dokka. Hansteens skiløperkompani hadde ikke fått samlet seg etter kamphandlingene, og mennene hadde mistet sin leder. Overgangen fra en rolig, sivil tilværelse og til krig mot verdens mektigste militærmakt var nærmest surrealistisk. For Gunnar personlig medførte deltagelsen i kamphandlingene en del refleksjoner om nye sider ved seg selv:

Det var unektelig en spesiell følelse å stå overfor tyske soldater som skjøt på deg. Vi var jo av den oppfatning at de var verdens beste soldater, og likevel opplevde jeg at de traff meg ikke, selv om vi sto overfor hverandre på veldig kort hold. I denne sammenhengen ble selvtilliten styrket da jeg videre også opplevde at jeg traff det jeg siktet på. Den tyske soldat var ikke uovervinnelig. Opplevelsen ga meg en slags ro, og jeg merket at jeg var nærmest uten nerver i kampene som pågikk. [68]

Gunnar ble i ukene som kom nærmest litt likegyldig til farer. Han var mest opptatt av praktiske utfordringer som hvor han skulle på post, tilgangen på mat, hvor han kunne sove og så videre. Han oppdaget stadig nye sider ved seg selv. En av de viktigste var evnen til å tenke og opptre svært rasjonelt midt oppe i kaoset som usikkerheten og kamphandlingene skapte for de norske soldatene. Han husket i ettertid også at én tanke hadde tatt mye av hans oppmerksomhet i disse dagene, og det var hvordan han fikk tørket sokkene sine. Helt fra han kom i tjeneste 12. april, og de tre kommende ukene var han konstant våt på føttene, og for ham skapte dette de største utfordringene. [69]

Under tilbaketrekningene ble Axel Otto Hansteen tatt til fange av tyskerne ved Skrukklia. Gunnar og hans medsoldater i tropp fire var dermed uten leder. Sammen med flere av soldatene i det opprinnelige skiløperkompaniet til Philip Hansteen ble han derfor en del av kaptein Sten Abels skiløperkompani. Abels menn hadde også deltatt i kampene ved Bjørgeseter, og sammen fulgte de etter den norske hovedstyrken. [70]

Etter at tyskerne brøt igjennom de norske linjene, drev de norske styrkene oppholdende strid stadig lenger oppover langs Mjøsas vestside. Avdelingen Gunnar tilhørte lå langt bak den norske hovedstyrken, og på ferden nordover kom de over brente gårder og sprengte bruer i både Vardal og Snertingdal. Soldatene var dårlig utstyrte og gjennomgående våte. Gjennom flere dager var det minimalt med mat, og dag etter dag slet de seg nordover. Det hele var en kraftanstrengelse, men moralen var likevel brukbar. Soldatene hadde vært i kamp, og de hadde opplevd at de kunne hevde seg mot de tyske soldatene som stadig kom etter dem.

Kamper i Gausdal

Etter en drøy uke med tilbaketog befant skiløperkompaniet seg i Gausdal. Den norske hovedstyrken som hadde trukket seg tilbake langs Mjøsas vestside ble samlet i denne sidedalen fra Gudbrandsdalen, for her å utgjøre en trussel mot tyskernes flanke. Planen fungerte derimot ikke helt etter hensikten da tyske avdelinger brøt igjennom ved Tretten i Gudbrandsdalen. Situasjonen for de norske styrkene i Gausdal ble med ett alvorlig da de risikerte å bli avskåret. Frykten for en tysk fremrykning fra Tretten i nord og Fåberg i sør var levende. Dessuten presset de på med en angrepsstyrke gjennom Saksumdal og mot Vestre Gausdal, et angrep som ville falle i ryggen på de norske soldatene. [71]

Gunnar og hans medsoldater befant seg med andre ord i en vanskelig situasjon. For ham personlig begynte situasjonen å bli ekstra krevende. Etter flere dager nesten uten søvn, og med liten tilgang på mat, begynte Gunnar å hangle. Etter at han i Snertingdal hadde skiftet ut den bløte uniformen med en hvit overtrekksdrakt han hadde kommet over, var formen heller ikke spesielt god. Da skiløperkompaniet kom fram til Gausdal, hadde Gunnar pådratt seg en kraftig forkjølelse, som i løpet av noen dager utviklet seg videre til både bronkitt, lungebetennelse og bihulebetennelse. Han var febersyk og gikk nærmest i ørska og var nesten likegyldig til farer. Flere ganger gikk han oppreist da avdelingen forsiktig tok seg fram over lysninger og åpne plasser. Likevel ville han ikke gi opp, og da kaptein Abels reduserte kompani i slutten av april ble satt inn i kampene ved Svingvold i Østre Gausdal, mobiliserte Gunnar alle sine krefter for å være med i unnsetningen av de norske soldatene som lå totalt utslitte i sine stillinger på stedet. [72]

Den norske hovedstyrken ble trukket tilbake til Vestre Gausdal, men Sten Abels skiløperkompani hadde ikke fulgt med på retretten. De hadde isteden funnet seg et kvarter i seterhus på Skeikampen, etter først å ha skutt ned et tysk observasjonsfly. [73] Mennene fikk dermed en etterlengtet hvil, mens de ble passet på av to menn på post nede i veidelet ved Svingvold. Roen ble med ett forstyrret av en tysk bataljon som plutselig kom mot vaktposten ved Svingvold. En voldsom ildveksling fulgte, uten at tyskerne klarte å lokalisere de to nordmennene, som med sitt maskingevær klarte å holde tyskerne i ro i nærmere halvannen time. Resten av Abels menn hadde funnet roen på Skeikampen, men ble alarmert av den voldsomme skytingen lenger nede i dalen. De satte derfor utfor på ski for å unnsette sine to kollegaer, men den tyske bataljonen hadde klart å ta seg videre før det norske kompaniet hadde kommet i stilling. [74]

På tysk side skapte situasjonen litt usikkerhet i og med at bataljonen som hadde passert Svingvold med ett var sperret i ryggen av en norsk avdeling. Nye tyske avdelinger kom derfor til tidlig på morgenkvisten 27. april, og de rundt 100 soldatene under Abels kommando befant seg midt i kampens hete. Selv gikk Abel i spissen for sine menn, samtidig som han ropte: «Nå skal vi lage norgeshistorie, gutter!» Etter kort tid støtte de sammen med tyskerne i nærkamp, hvor Abel selv ble tatt til fange sammen med kompaniets eneste fenrik. [75]

Nordmennene klarte imidlertid å bite seg fast i gode stillinger og åpnet raskt ild. Flere tyske soldater ble truffet, samtidig som de presset på gjennom skogen rundt de norske stillingene. Til tross for at han var kraftig svekket av sykdom, klarte Gunnar å presse seg til det ytterste i kampene mot de fremrykkende tyskerne. Etter en liten tilbaketrekning, karret de norske soldatene seg fast i sine stillinger og klarte å stanse tyskernes fremrykning. De tyske stridsvognene sto fast på den andre siden av broen og utgjorde ingen direkte trussel. Tyskerne innledet en voldsom ildgivning mot de norske stillingene, som på sin side svarte med spredt geværild. Flere av de omkringliggende gårdene ble skutt i brann, og lyden fra de stakkars rautende kuene blandet seg med den øredøvende larmen som preget Svingvold helt fram til et godt stykke utover kvelden. Da hadde kompani Abel mistet fire menn og ytterligere tre var hardt skadet. På tysk side var tapene langt større, i og med at de ble tvunget til angrep over åpne flater. [76]

Da det hele roet seg utover kvelden, samlet kompaniets soldater seg og det ble holdt krigsråd. Her ble de enige om å trekke seg tilbake lenger nordover, og Gunnar var derfor på feltfot i ytterligere noen dager før avdelingen til slutt ble oppløst. Kampene i dalføret fortsatte fram til 3. mai, da det fra norsk side ble erklært at videre operasjoner var å anse som nytteløst. [77]

På dette tidspunktet hadde de norske soldatene fått opplysninger om at det fremdeles var kamper ved Rjukan. Til tross for at han var preget av sykdom, ville Gunnar gjerne bidra i kampene på hjemstedet. En av dem han hadde blitt godt kjent med under kampene i Gausdal, var valdresgutten Gudbrand Idstad. Kampene hadde gjort inntrykk på Idstad, og han ville heller ikke gi opp motstanden mot tyskerne. Sammen bega de seg derfor ut på en strabasiøs tur over fjell og dalfører i retning Rjukan. I rolig tempo la de bak seg kilometer etter kilometer, men det gikk ikke lang tid før de begge ble klar over at Gunnars form var dårlig. Idstad gikk derfor foran og brøytet løype, men rett som det var sank de en halv meter ned i den dype, råtne snøen. Om natten var det kuldegrader og snøen frøs til. I sekken brakte de med seg en liten niste, men det gikk ikke lang tid før de måtte bryte seg inn i hytter for å finne mat.

I en av hyttene fant de noen stekte fleskesvorbiter som de spiste. I en annen hytte kom de over en pose med havregryn som de stappet i seg, men det gikk ikke lang tid før de angret på det. Kombinasjonen havregryn og vann gjorde at grynene svellet i magen, og de måtte søke ly en natt for å komme seg gjennom smertene som hogg til. [78]

På vei over Synnfjell møtte de plutselig en norsk skipatrulje. De samlet seg rundt et bål og delte litt mat, og da fikk de to vennene nyheten om at kampene i Tinn var over. Med tanke på Gunnars tilstand, var nok det en god nyhet, og de ble enige om isteden å sette kursen mot Idstads hjemsted Volbu i Øystre Slidre. Ny kurs ble satt, og deretter fortsatte kraftanstrengelsen. Gunnar var tidvis i så dårlig form at Idstad måtte bære både sekken og geværet til Rjukan-gutten. Noen ganger måtte han også støttes og gikk nærmest i ørska. Etter flere dagers tur var de endelig framme ved familiegården til Gudbrand Idstad, men de fryktet at eventuelle nazister i bygda kunne se dem. Derfor la de seg til i et skogholt kloss inntil Idstad gård. Her ble de liggende en hel dag og hvile og observere, før de plutselig ble oppdaget av Gudbrands søster. [79]

De ble tatt godt imot av familien Idstad. De hadde intet hørt fra sønnen i huset, og hadde kjent på frykten for at Gudbrand hadde mistet livet i kampene i Gausdal. For familien ble det et tårevått gjensyn, før de to soldatene fikk nødvendig varme, mat og stell. Gunnar ble innlosjert i eget soverom i andre etasje på gården. Her ble han tatt godt vare på, men etter nesten to uker til sengs var formen like dårlig. Han forsto at noe var galt.

En Oslo-mann ved navn Cavabini befant seg på en hytte i nærheten. Vedkommende skulle hjem til Oslo, og Gunnar fikk sitte på med ham tilbake til hovedstaden. Det første han gjorde da han kom fram, var å sende et telegram til familien på Rjukan. Hans foreldre hadde ikke hørt fra ham siden felttoget startet, og uroen preget familien helt fram til telegrammet med meldingen «Alt vel!» ble mottatt. Dette var det siste Gunnar maktet før kreftene tok slutt. Han la seg til på hybelen, fullstendig utmattet, men ble reddet av naboen, fru Hox. Hun hadde bakgrunn som sykepleier og forsto at situasjonen var alvorlig. Lege ble tilkalt, og Gunnar ble sendt med ambulanse rett til Ullevål sykehus. Her var han innlagt i noen uker med en alvorlig lunge- og bihulebetennelse, før overlege Sinding-Larsen skrev ham ut med en lang sykemelding og beskjed om at det ville ta minst to år før han var frisk igjen. Gunnar reiste derfor hjem til foreldrene på Rjukan for å hvile ut litt, før hverdagen igjen meldte seg utover sommeren. Hviledagene benyttet han ikke minst til å tenke gjennom livet og opplevelsene han hadde vært igjennom.