Elin Callesen

10

Drømmen om et annet liv

Forviklinger

Personer i Drømmen om et annet liv

Sørheim | – | fraflyttet husmannsplass
Jenny | – | fattig kvinne, også kalt fru Sørheim (død)
Knut | – | Jennys eldste sønn (forsvunnet/antatt død)
Jens | – | Jennys yngste sønn (død)
Familien Jellerød
Paal-Martin | – | storbonde
Thea | – | fattigjenta fra Sørheim, storbondens nye hustru
Myrna-Marie | – | storbondens første hustru (død)
Jostein | – | Paal-Martin og Myrna-Maries eldste sønn
Henrik | – | Paal Martin og Myrna-Maries yngste sønn (død)
Ingeborg | – | Paal Martins søster (enke)
Tjenerskapet på Jellerød
Rasmus | – | dreng
Larine | – | tjenestepike
Pernille | – | tjenestepike
August | – | gårdskar
Carl Taraldsen | – | husmann
Gunnhild | – | tjenestepike
Inga | – | tjenestepike
Torbjørn | – | gårdsgutt
Familien Andersen
Iver | – | gårdbruker
Mathilde | – | Ivers kone
På Lensmannsgården
Kjetil | – | lensmann
Synnøve | – | lensmannens kone
Irmelin | – | lensmannsparets datter
Familien Kirkevang
Hans-Kristian
Kirkevang | – | Iver Andersens fetter, prest i Gudbrandsdalen
Edel Kirkevang | – | prestens kone
Tobias | – | presteparets yngste sønn
Andre
Herr Præsteng | – | prest
I København
Frøken Iris Rose
Krag | – | Josteins husvertinne
Herr Jepsen | – | leietager hos Frøken Krag
Søren Olsen | – | leietager hos Frøken Krag
Juliane Jellerød | – | Josteins kone
Henrik | – | Jostein og Julianes sønn
Myrna | – | Jostein og Julianes datter
Erik Westergaard | – | Josteins danske kamerat
Birgitte Lerche
(Gitte) | – | Eriks kjæreste
Tante Siffen | – | Birgittes tante

Slik sluttet forrige bok:

Paal Martin forstod ikke hva de rare stikkene kunne komme av, men de forsvant gudskjelov like raskt som de hadde dukket opp. Brått lengtet han etter Thea, og etter å komme inn på soverommet og få lagt seg ned. Men først måtte han forsikre seg om at det gikk bra med frøken Krag. Hun skulle jo nødig dåne av når han vendte ryggen til.

– Går det bra med Dem? spurte han og strøk henne spørrende over det bleke kinnet.

– Ja … jo, med meg så, stotret hun forvirret, – men …

Til hans lettelse så han at fargen var i ferd med å vende tilbake i kinnene på henne. – Ikke tenk mer på det jeg fortalte Dem, bad han derfor. – Det var bare en prat mellom to som har levd en stund. Han smilte til henne. – Da vil jeg trekke meg stille og rolig tilbake … God natt, frøken Krag, og sov godt!

Juliane stod med hamrende hjerte ute i entreen, skjult bak den halvåpne døren inn til stuen. Det hadde bare vært hennes mening å hente trøyen hun glemte på kjøkkenet i stad, men fordi ingen hadde hørt da hun hadde banket på entrédøren, hadde hun dristet seg inn istedenfor å banke på stuedøren. Det visste hun at Jostein noen ganger måtte gjøre også, dersom frøken Krag var opptatt med et eller annet på kjøkkenet og ikke hørte at han banket på ytterdøren. Forskjellen var bare at hun ikke hadde banket på stuedøren, men hadde i stedet blitt stående som naglet fast og lyttet til den rare samtalen mellom svigerfaren og husvertinnen.

Nå hadde hun bare lyst til å løpe opp på kvisten og rive alle de avskyelige og fine klærne ut av kommodeskuffen og klippe dem i stykker alle sammen. Hun hørte en dør bli åpnet og lukket, og visste det var svigerfaren som gikk inn på frøken Krags soverom. Hvert øyeblikk ville husvertinnen komme og låse entrédøren for kvelden, men Juliane visste også at husvertinnen hadde lagt ut en ekstra nøkkel under matten i påskedagene, for at svigerfaren skulle få komme og gå som han ville, dersom hun selv var ute i et ærend.

Juliane tenkte seg ikke om et øyeblikk, men fortet seg ut i oppgangen igjen og smelte døren i med et brak. Lynkjapt fisket hun frem nøkkelen fra skjulestedet under matten, låste døren og kastet nøkkelen ned kjellertrappen. Hun hørte det klang i jernet da den traff murveggen der nede. Sekunder senere lukket hun seg inn oppe på kvisten.

Kapittel 1

Engholt, mars 1894

Thea stod under halvtaket på stasjonen i Askim og ventet spent på toget. Det var blitt onsdag den 28. mars, og det var åtte dager siden hun hadde sett Paal Martin. Luften var kald og rå, og det blåste. Gradestokken viste to varmegrader. Snøen, som hadde lavet ned de siste dagene, var blitt til et tykt lag med slaps som trengte inn gjennom fottøyet. Thea måtte trampe lett med støvlene på bakken for å holde varmen i føttene. Det var flere av de andre på perrongen som måtte gjøre det samme, så hun.

– Nå kommer det nok snart en som kan varme deg, hutret Iver og slo floke.

Thea kunne ikke la være å smile til ham. – Jeg tror herr Andersen fryser mer enn meg, sa hun. – Det er for galt at du skal stå her og vente og fryse for min skyld!

– Nei, det er bare en fornøyelse … Jeg mener, å kunne hjelpe, rettet Iver seg selv, for det var tross alt han som hadde insistert på å gi henne skyss. – Jeg skulle jo til Askim uansett, og så slapp dere å trekke frem vognen oppe på Jellerød. Nå har jeg jo også en hest som kan tåle turen, minnet han henne på, for han var svært fornøyd med den nye hesten som hadde gjort hverdagen så mye enklere igjen.

– Det var i hvert fall snilt, svarte Thea, og kunne ikke hjelpe for at hun hadde dårlig samvittighet over måten hun hadde svart ham på i stad, da han spurte hva hun og fru Andersen hadde gjort bak den låste døren forleden dag, da hun var på besøk.

Hun hadde svart at de bare snakket sammen, men så på ham at han syntes det var både rart og mistenkelig at døren måtte låses. Han følte nok at det var han som skulle holdes utenfor. Men uansett, tenkte hun, så var det ikke hennes oppgave å svare på det spørsmålet. Det var fru Andersen nærmere til. Dessuten skulle jo denne invitasjonen til Margrethes konfirmasjon være en hemmelighet som til syvende og sist var ment som en gledelig overraskelse både for herr Andersen og denne Hans-Kristian. Hun kjente at fru Andersens forventninger hadde smittet over på henne også, for nå var hun snart like spent som fru Andersen på hva denne Edel ville svare.

Plutselig lød det høy tuting i det fjerne, og før hun visste ordet av det, så hun den hvite dampen fra lokomotivpipen stige opp mot den grå himmelen bak trærne i vest. Like etter rullet toget inn på stasjonen.

– Paal Martin! Hun hastet bortover perrongen mot skikkelsen som steg ned på stigbrettet mellom seks–sju andre medpassasjerer. – Så godt å se deg igjen! sa hun og slo armene rundt halsen hans.

– Takk, det samme, min kjære! Paal Martin plantet et kyss på munnen hennes, satte kofferten fra seg og omfavnet henne. I det samme fikk han øye på Iver som stod noen meter bak Thea. – Hallo, Iver, trivelig å se deg også, hilste han uten å slippe Thea, for uansett hvor godt det hadde gjort å se Jostein, så var det likevel deilig å være hjemme igjen hos Thea. – Er vi så heldige å ha egen skysskar i dag?

– Ja, vognen har kanskje ikke den beste fjæringen, men hesten er av ypperste slag, svarte Iver. – Men la meg ta kofferten, så kan dere stå og kysse hverandre i fred så lenge!

– Nei, jeg kan da bære kofferten min selv, smilte Paal Martin og slapp Thea. – Og kysse hverandre kan vi gjøre når vi kommer hjem!

Øyeblikket etter trillet vognen mot Engholt igjen mens store og våte snøfiller kom dalende ned fra himmelen. Våren lot tydeligvis vente på seg, tenkte Thea og smøg hånden sin lengselsfullt inn i Paal Martins. – Nå må du fortelle om turen, bad hun. – Jeg er så spent! Har det vært hyggelig?

– Ja, jeg er også spent, innskjøt Iver over skulderen fra kuskesetet.

– Det har vært veldig hyggelig, svarte Paal Martin. – Og jeg skulle selvsagt hilse til alle kjentfolk fra Jostein. Han gav hånden til Thea en ekstra klem. – Dagene har fløyet av sted. Mye god mat, og vi har vært på farten nesten hele tiden. Jeg har sett både skolen og alle de attraksjonene som vi ellers rakk. Jeg kunne godt ha brukt en uke mer der nede, men da ville jeg ha hatt med deg, Thea!

Thea smilte til ham og spurte om barnebarna. – Var de søte?

– Ja, så absolutt! Og Henrik er jo i en morsom alder. Han forstod faktisk ganske mye av det man sa.

– De har ikke gått i gang med den tredje ennå? spurte Iver.

– Det har jeg ikke hørt noe om, svarte Paal Martin og smilte hoderystende til Thea bak ryggen på Iver.

Thea ble overrasket da hun fikk høre at han var blitt innlosjert nede hos frøken Krag, men Paal Martin kunne forsikre henne om at han hadde fått den beste forpleining, og at frøken Krag hadde vært svært gjestfri.

– Vi var stort sett sammen alle sammen hele tiden, med noen få unntak. Han nevnte lunsjen hos Erik og Birgitte på skjærtorsdag, og ettermiddagen nede på Nyhavn da Jostein og han hadde hatt med Henrik. Samtalen var ment like mye for Ivers ører, men Thea skulle naturligvis få flere detaljer når de kom på tomannshånd.

– Men hvordan var svigerdatteren din? Innfridde hun forventningene? spurte Iver. – Er hun fra København? Og var de like forelsket som nygifte skal være?

For dette var det faktisk mange i Engholt som lurte på, visste Iver. Eller rettere sagt, det var Jostein bygdefolket var nysgjerrige på. For til tross for at odelsgutten hadde vært kjæreste med lensmannsdatteren i en årrekke, hadde folk fortsatt til gode å se ham forelsket.

– Det var mange spørsmål på en gang, smilte Paal Martin. – Jeg kan røpe at Juliane er en flott pike, og hun kommer ikke fra København, men det siste spørsmålet må du nesten selv spørre Jostein om når han kommer hjem på sommerferie, la han til og fikk samtalen penset over på familieutfluktene de hadde hatt i stedet. – Vi var heldige med været også. Det meste av tiden var det sol og blå himmel, men den siste dagen regnet det. Hvordan har været vært her hjemme?

Paal Martin måtte svare på enda flere spørsmål da de var tilbake på Jellerød en stund senere. Det var straks tid for ettermiddagskaffe, og gårdsfolket, samt Pernille og August, benket seg nysgjerrig rundt kjøkkenbordet for å høre ham fortelle fra reisen mens kaffen kokte opp.

– Da går jeg og henter den nå, hvisket Inga til Thea mens Gunhild begynte å dekke på bordet, og Paal Martin svarte som best han kunne på alle spørsmålene.

– Ja, gjør det, smilte Thea, for hun og tjenestejentene hadde nemlig planlagt å overraske Paal Martin med bløtkake til kaffen.

Sukkerbrødet hadde hun bakt dagen før og dynket det godt, og så hadde hun gitt Inga og Gunhild i oppgave å fylle bunnen med krem og jordbærsyltetøy, mens hun og herr Andersen var på stasjonen for å hente Paal Martin.

– Vi har en liten bløtkake-overraskelse til husbonden, smilte Inga hemmelighetsfullt da hun kom tilbake fra spiskammeret. – Jeg har tatt meg noen friheter, men jeg kan røpe for husbonden at bunnen har din hustru bakt i kjærlighet og tåredryppende savn, mens de to innejentene dine har fylt den med det beste som var å oppdrive på gården.

Paal Martin smilte til henne og lurte på hva slags tøys innejenta hadde funnet på nå? Han la merke til at hun hadde problemer med å holde latteren tilbake, og så at de andre rundt bordet også moret seg over henne. Til og med Thorbjørn satt med et lite smil selv om det riktignok virket litt krampaktig.

Da Thorbjørn merket blikket til Paal Martin, mannet han seg opp. Han hadde så lyst til å vise husbonden sitt nye jeg. I snart en uke hadde han strevd for å holde på denne fasaden, men så fikk han til gjengjeld også mye anerkjennelse igjen fra de andre.

– Du Inga, du Inga, du kan få sagt det, humret han påtatt lett til sinns mens han ristet smilende på hodet og kastet et blikk vekselvis på Paal Martin og Thea, akkurat som om de var sammensvorne og delte den samme humoren.

Paal Martin smilte forundret tilbake til ham. Hva pokker hadde skjedd mens han selv hadde vært borte?

– Og så må jeg ikke glemme å nevne Ingeborg, hørte han i det samme Inga fortsette. – Det er Ingeborg som har skrevet teksten. Riktignok ikke uten å gi meg et par reprimander underveis fordi hun mener jeg tøyser for mye. Men som jeg sa, så er jeg ikke så skolert som henne. Det var tross alt ikke jeg som var så heldig å få spesialundervisning her ved kjøkkenbordet en gang i sin tid.

– Inga, kom til poenget! minnet Gunhild henne på, for hun trodde at venninnen hadde forstått at hun skulle slutte å snakke om Jostein nå?

Dessuten var Gunhild redd for at Inga skulle miste kaken, der hun stod med fatet høyt hevet over hodet på dem alle sammen. Noe annet var at hun så at Thorbjørn ble rød i kjakene der han satt og smilte småforlegent til Thea. Inga trengte ikke å utfordre skjebnen, nå som gårdsgutten faktisk hadde vist at han hadde en hyggelig side også, fastslo Gunhild.

– Ja vel, men da hopper jeg rett til poenget, svarte Inga. – Dekorasjonen i midten, den er min egen, og det er min måte å si unnskyld på! opplyste hun og plasserte kaken foran Paal Martin på bordet. – Vær så god!

– Men i alle dager … hjertelig takk! utbrøt Paal Martin overveldet, for foran ham lyste et: Velkommen hjem, kjære husbond, mot ham, skrevet i en ring rundt kaken med smeltet sjokolade. Og i midten var det tegnet med den samme smeltede sjokoladen og klattet på rosa krem. Mest av alt minnet tegningen ham om en glad gris med to øyne som var laget av rosiner.

Ingen av de andre, hverken Ingeborg eller Gunhild, visste at Inga hadde stått inne i spiskammeret og dekorert kaken på denne måten, og nå brøt latteren plutselig ut rundt bordet. Paal Martin skjønte ikke hva grisen gjorde på kaken, ikke før han fikk høre historien om grisene som hadde vært på utflukt.

– Jeg synes dere har greid dette fabelaktig alle sammen, smilte han og klemte låret til Thea under bordet. – Det er godt å vite at dere har samarbeidet så godt mens jeg har vært borte! Nå gleder jeg meg til å smake på kaken!

Paal Martin hadde vært en tur i fjøset og var på vei ut, da han oppdaget Thorbjørn på utsiden. – Thorbjørn, kan jeg få et par ord med deg? spurte han.

– Ja, selvsagt, herr Jellerød! Jeg skal bare henge seletøyet på plass, så kommer jeg, svarte Thorbjørn, for han regnet med at herr Jellerød følte for å rose ham litt ekstra på tomannshånd etter bragden med grisene.

Samtlige rundt kaffebordet hadde jo gjort det klart for storbonden at hvis ikke Thorbjørn hadde vært så snarrådig og fått kroken på grisegrinden i siste liten, så ville alle de ti grisene ha stukket av. Husbonden hadde fått høre hvordan han hadde klart å fange de to grisene i hagen helt alene, og Thea hadde avsluttet med å si at det stod respekt av innsatsen hans.

Tenk at noe endelig kunne gå hans vei? Selv om han allerede hadde svevd rundt i flere dager på denne uvante respekten, var det så klart ekstra oppløftende å høre slike lovord fra Theas munn. Den munnen som bare hadde lyst til å kysse hver centimeter av kroppen til den beleste odelsgutten. Thorbjørn ble tørr i munnen bare han tenkte på det. Han husket at han hadde smilt forsiktig til Thea over bordet, husket at det hadde kriblet helt ned i stortåen når han tenkte på hvilke betroelser hun hadde skrevet ned i dagboken. De opphissede linjene kvernet rundt i hodet på ham dag og natt. Det var umulig å la være å rødme når han tenkte på hvilken kåt hemmelighet han delte med husfruen. Vissheten gav ham en rar følelse av å være uovervinnelig, at han nesten stilte i samme posisjon som odelsgutten. Det gjorde også at han klarte å lukke ørene for Ingas erting. I hvert fall nesten …

– Vi kan ta det inne på stallkontoret, foreslo Paal Martin da Thorbjørn hadde fått seletøyet på plass.

Paal Martin åpnet døren for gårdsgutten og bad ham å sette seg på halmballen mens han selv satte seg på krakken.

– Jeg skjønner det har skjedd litt av hvert mens jeg har vært borte, begynte han rolig, – men det er noe jeg lurer på, og som jeg ønsker svar på. Hvordan klarte du både å åpne grinden inn til grisebingen, holde den åpen og jage grisene fra hagen inn der, uten at de andre grisene i bingen stakk ut i mellomtiden?

Spørsmålet kom overraskende på Thorbjørn. Han hadde ikke forventet å få et slikt spørsmål, og hadde derfor heller ikke tenkt ut noe svar. Ingen av de andre hadde spurt om det eller satt spørsmålstegn ved noe i forklaringen hans. Men det var jo en kjent sak at grisene alltid samlet seg ved grinden når den ble åpnet, og at de alltid forsøkte å komme seg ut hvis man skulle inn til dem. Husbonden virket vennlig, men det var ingen tvil om at han ønsket svar på dette. Thorbjørn kunne ikke hjelpe for at varmen skyllet opp i kinnene. Han skjønte at han måtte finne et fornuftig svar, og det litt brennkvikt!

– Det handlet nok om mer flaks enn forstand, både for min del og for grisenes, hørte han seg selv fortsette. – Men jeg har naturligvis stilt meg det samme spørsmålet … som husbonden stiller … mange ganger siden! Jeg tror svaret ligger i det å ta ansvar og markere overfor grisene hvem som faktisk bestemmer. Jeg følte i hvert fall ekstra mye ansvar for gården da storbonden var bortreist. Det gjaldt for øvrig overfor samtlige på gården. Det tror jeg grisene forstod også.

For noe vrøvl! tenkte Paal Martin. Her snakket gårdsgutten om både flaks og forstand, for deretter å si at det handlet om å ta ansvar. Grisene ga da blaffen i ansvarsfølelsen til gårdsfolket. Hadde de lyst til å stikke av, gjorde de det hvis de fikk muligheten. Slik var det bare.

– Det er godt å høre, Thorbjørn, svarte han likevel vennlig. – Da har jeg fått svar på det jeg lurte på! Han klappet gårdsgutten megetsigende på skulderen og minnet ham på at arbeidet kalte.