Jeanette Semb

15

Familien på Villa Solgry

Elskede barn

Personer i Familien på Villa Solgry

Ellinor Sunde, 23 år

Anni Sunde, 10 år, Ellinors niese

Cecilie Sunde, Ellinors avdøde søster og Annis mor

Margot Linde, husfrue på Villa Solgry

Reidar Linde, hennes mann

Jakob Linde, deres eldste sønn

Ludvig Linde, deres mellomste sønn

Sigve Linde, deres yngste sønn

Dina Linde, deres datter

Hanna Linde, Ludvigs kone

Håkon Linde, 12 år, Hannas sønn

Fiona Linde, 10 år, Ludvig og Hannas datter

Tilda, husholderske på Villa Solgry

Reidun, kokke på Villa Solgry

Ninni Ellingsen, Jakobs forhenværende forlovede

Rolf Ellingsen, Ninnis far

Liv Ellingsen, Ninnis mor

William Ellingsen, Ninnis bror

Slik sluttet forrige bok

Bølgene var store, og lenger ute var de dekket av skumtopper. Det hvite brøt med alt det blå. Det var så vidt hun kunne skimte øya der hytta lå, og det var skikkelig skummelt.

Faren tok noen lange åretak, og heldigvis var vinden på deres side, slik at de hadde medvind. Hadde det vært motsatt og de hadde hatt motvind, ville de kanskje ikke ha kommet seg fra kai engang. Og det ville ha vært det aller beste, tenkte Anni dystert.

– Vi er snart tilbake på hytta igjen, skal du se.

Men båten gynget så fælt i bølgene at hun slett ikke var overbevist. Sjøsprøyten sto rundt dem, og hun kjente at hun allerede var klissvåt.

– Jeg er redd, sa Anni.

– Hva sa du? Faren ropte gjennom vinden.

– Jeg er redd! ropte Anni.

– Det skal du ikke være, jeg skal få oss trygt til land.

Men hun rakk ikke å la seg berolige av disse ordene, for det han sa rett etter, fikk henne til å stivne. – Det er jo dessuten slik at vi alle skal dø en gang. Selv er jeg aldri redd når jeg er i en båt. Jeg har alltid tenkt at det er noe flott ved å dø på havet. Det er i alle fall langt bedre enn å dø av sykdom eller andre ulykker.

Anni kjente hvordan skrekken satte seg i henne. Hva i all verden mente han?

Trodde han at det var en mulighet for at de kom til å dø? Hun var jo altfor ung til å dø!

Hun hadde ikke før tenkt tanken, før båten bråstoppet. Den hadde kjørt rett inn i noe, og sammenstøtet fikk henne til å skli ned fra toften. Hun kunne ikke se hva de hadde kollidert med, men hun skjønte fort at det måtte være et skjær. Før de rakk å summe seg, tippet hele båten over på siden, og de falt uti vannet, begge to.

Anni gispet da hun kjente det iskalde vannet omslutte kroppen. Det frådet rundt henne, og hun forsøkte febrilsk å holde hodet over vann og klamre seg fast i båten, men det var fryktelig vanskelig, for stadig nye bølger rullet over henne.

Hun så seg rundt. Faren så hun ikke i det hele tatt, og hun ble fylt av panikk.

Hvor var han, var han død?

Hvem kunne redde henne nå?

1

Drøbak, august 1927

Anni lå og kavet i sjøen. Bølgene var som et monster som var ute etter å ta henne. Vannet var iskaldt, og selv om hun var flink til å svømme, virket det nesten umulig å komme seg noen vei. Flere ganger svelget hun vann og måtte hoste.

Redselen var altoppslukende. Hun forsøkte å rope, men lyden bar ikke særlig langt. Det var som om stemmen hennes ble borte i bølgene. Hun lette desperat med blikket etter faren, men i virvaret av frådende sjø og hvite skumtopper kunne hun ikke se ham.

Hele tiden sa hun til seg selv at hun ikke måtte få panikk. Hjertet hamret som besatt, men hun ville ikke klare seg om hun ikke tenkte klart. Det hadde hun lært av moren sin, den gangen moren lærte henne å svømme.

Men det var lettere sagt enn gjort, så redd som Anni var nå. Og når man var redd, var det jo ikke så lett å tenke fornuftig.

Anni forsøkte å huske hva annet moren hadde sagt. Hvis du får problemer, må du forsøke å holde deg flytende. Puste rolig, ikke trekke inn luft for fort. Forsøke å unngå å svelge vann.

Men hvordan gjorde man egentlig det? Det kom hele tiden en ny bølge, så hun måtte kjempe for å holde hodet over vannet. Dessuten frøs hun så hun hakket tenner. Hun kjente seg så nummen at det var nesten så hun ikke hadde følelse i kroppen lenger. Og hun var redd for at hun kom til å gå tom for krefter.

Er det sånn det er å dø? tenkte hun. Jeg er bare ti år, jeg vil ikke dø ennå!

Anni tenkte på Ellinor og visste at tanten ville bli knust om hun mistet henne. Og så tenkte hun på Håkon og Fiona. Kanskje aller mest på Håkon, som hun følte at hun var kommet aller nærmest av alle på Villa Solgry. Han var blitt en kjær venn, en som alltid var på hennes side, uansett hva det gjaldt. Som tok vare på henne og beskyttet henne. Hun visste at han ville bli fryktelig lei seg, han også, om hun ikke var mer.

Jeg kan ikke gi opp, tenkte Anni.

Anni så seg rundt. Det virket som vinden hadde løyet noe, og de mørke skyene hadde drevet videre. Og mens hun registrerte alt dette, fikk hun øye på båten. Den lå der og duppet, og den var ikke så langt unna. Den var innen rekkevidde, var den ikke?

Kjære gode Gud, vær så snill, ikke gjør sånn at det blåser opp igjen. La bølgene stilne, slik at jeg klarer å komme meg bort til båten.

Hun visste ikke om det hjalp. Hun visste ikke om hun trodde på noen gud engang, for han hadde jo tatt fra henne moren hennes. Han som liksom skulle hjelpe og bare være snill og god.

Men kanskje han hørte på henne nå. Vinden hadde løyet, og det lot ikke til at den ville ta seg opp igjen med det første. Bølgene var ikke så krappe lenger, sjøen hadde roet seg. Og det at båten lå så nærme, ga henne nye krefter.

Bare noen meter igjen nå. Anni brukte de aller siste kreftene hun hadde, og svømte bort til båten. Hun grep tak og holdt fast så godt hun kunne mens hun fikk igjen pusten.

Hun måtte komme seg opp i båten, men hvordan i all verden skulle hun klare det? Det var langt opp til kanten, og hun var så sliten, så sliten.

Jeg greier det ikke, tenkte Anni. Det går bare ikke.

2

– Det er telefon til Dem, herr Linde. Reidun, kokka, stakk hodet ut av vinduet. – Det er lensmannen.

Jakob og Ellinor sto utenfor Villa Solgry, klare til å legge ut på ny leteaksjon etter Anni. Måtte de bare finne henne snart! Ellinor ble mer og mer engstelig etter hvert som tiden gikk. Hvor kunne svigerfaren ha tatt henne med seg? Hun håpet for guds skyld at han ikke hadde tatt henne med seg ut av landet. I så fall ville det bli som å lete etter nålen i høystakken.

– Takk, jeg kommer nå, sa Jakob. – Blir du med inn? spurte han, så på Ellinor og rakte henne hånden.

Hun hadde ligget og kastet på seg hele natten, og Jakob hadde holdt henne fast mens han hvisket beroligende ord i øret hennes og strøk henne over ryggen. Vi skal finne henne, Ellinor, forsøk å få deg litt søvn. Da blir det også lettere å lete, hadde han sagt.

Hun visste jo det, men å sove hadde vært lettere sagt enn gjort. Den dårlige samvittigheten gnagde i henne. Hun burde jo ha vært ute og lett i stedet for å ligge der.

Jakob holdt døren åpen for henne, og hun smatt inn foran ham.

Telefonrøret lå på det lille bordet under telefonapparatet, som hang på veggen.

Jakob grep det, og Ellinor så hvordan ansiktsuttrykket hans endret seg med det samme. Først så han bestyrtet ut, så bleknet han betraktelig.

– Er det sant? spurte Jakob inn i telefonrøret.

Ellinor kjente hvordan hjertet for opp i halsen, og en bølge av frykt skylte over henne. Hun følte seg kvalm og grep tak i rekkverket på trappen, redd for at hun kom til å falle om det var dårlige nyheter om Anni.

Akkurat da kom Sigve ned trappen. Han skjønte visst at noe var galt, for han var borte hos Ellinor før hun fikk sukk for seg og la hånden sin støttende mot ryggen hennes og holdt henne i albuen med den andre hånden.

– Hva er det som har skjedd? spurte han.

Men Ellinor kunne ikke gi ham noen svar. Jakob var fortsatt i telefonen. Han hadde snudd ryggen til henne nå, så hun kunne ikke se ansiktet hans. Men hun hørte ordene.

– Jeg forstår. Det var en fryktelig trist nyhet, lensmann. Jeg skal fortelle det til familien min med det samme.

Så ble Jakob stille noen sekunder mens lensmannen snakket i den andre enden av røret.

– Ja, jeg forstår. Jeg kommer utover med det samme, sa Jakob etter litt.

Deretter hengte han på telefonrøret og ble stående et par sekunder med hånden på røret.

Hun løp bort til ham, dro ham i armen og snudde ham mot seg. – Er det Anni? Er hun død? Fortell meg hva som har hendt!

Han snudde seg mot henne. Hun så at øynene hans var blanke, og han vekslet blikk med Sigve over hodet på henne. Jakob så sørgmodig ut, og hun kjente hvordan kloen i brystet strammet til. Så grep han begge hendene hennes i sine og så henne dypt inn i øynene. – Nei, Ellinor, det var ikke noe nytt om Anni.

Så slapp han henne og gikk bort til Sigve og la en hånd på skulderen hans.

– Det er far, Sigve. Han er død.

– Død? sa Sigve paff. – Men det kan han da ikke være.

Jakob nikket sakte. – Jo, det er han dessverre. Han er blitt funnet druknet på Hvaler. Lensmannen mente at han hadde ligget i vannet i noen timer.

– Stakkars far, mumlet Sigve, tykk i halsen. Øynene hans ble blanke.

– Ja, noe slikt hadde jeg ikke sett for meg skulle skje, sa Jakob og ristet trist på hodet.

Ellinor hadde vondt av dem begge, samtidig som hun kjente en dyp uro for niesen. Kunne det samme ha skjedd med henne?

– Jeg blir nødt til å spørre. Hva med Anni? Var det ingen tegn til Anni der?

Jakob møtte blikket hennes og ristet på hodet. – Nei, det var det ikke.

– Ingen båt i nærheten heller?

– Nei. Far ble funnet drivende med ansiktet vendt ned i sjøen. Det var visst et fryktelig uvær ute ved Hvaler i går ettermiddag.

– Å, gode gud, så fryktelig! Ellinor ristet på hodet. Tårene sto i øynene på henne. Ikke fordi hun kom til å savne svigerfaren, for det visste hun at hun ikke ville gjøre. Til det hadde han gjort henne og søsteren for mye vondt. Men Jakob og Sigve hadde tross alt mistet sin far, og uansett hva han hadde vært involvert i, forsto hun at det måtte være vanskelig for dem. Samtidig var hun livredd for at Anni kunne ha lidd samme skjebne. At det neste som ville skje, var at Anni ble funnet på samme vis.

– Hva om det samme har skjedd med Anni, Jakob? Hun er bare en liten jente, hvordan skal hun ha greid seg på egen hånd om de var ute i båt sammen?

Jakob grep hendene hennes på nytt. – Lensmannen kommer hit og henter oss, og så reiser vi ut til Hvaler, til stedet der far ble funnet. Vi må bare håpe og tro at hun er i live, Ellinor. Noe annet får vi prøve å unngå å tenke på.

– Nei, noe annet orker jeg ikke, snufset Ellinor og forsøkte å ta seg sammen. Hun tørket tårene som rant nedover kinnene. Hun så at Jakobs øyne også var blanke, og hun hørte Sigve snufse i bakgrunnen.

Jakob kremtet og rettet seg i ryggen. Det var tydelig at han forsøkte å hente seg inn.

– Før lensmannen kommer, må jeg samle familien og fortelle om det som har hendt. Og Sigve, du eller Ludvig må overbringe budskapet til mor. Hun må høre det fra en av oss, sa Jakob og så på sin bror.

– Selvsagt, sa Sigve.

– Stakkars Margot, sa Ellinor. Hun tenkte på svigermoren som lå på sykehuset, og hvor tøft det ville være for henne å få denne beskjeden.

Jakob så fryktelig preget ut da han grep hånden hennes. Hun klemte hans tilbake, i et forsøk på å gi ham litt styrke. Men alt hun greide å tenke på, var Anni. Hvor i himmelens navn var den kjære niesen hennes blitt av?

Bare hun ikke er død, hun også, tenkte Ellinor.