Jenny Micko

5

Krystallpikene

Liljekongens sal

Persongalleri

I direktørboligen:

Anny Bjerke – 20 år

Martilde Bjerke – 17 år, Annys søster

Berdine Bjerke – moren

Harald Bjerke – stefaren, direktør for trikotasjefabrikken

Ferdinand Bjerke – Haralds sønn

Magda – tjenestepike

Preben – kusk og altmuligmann

Olufine – kokke

Fra Hopskogen:

Hedvig og Hallgrim Fjeld – tvillinger, 19 år

I Bergen:

Karsten Bjerke – Haralds bror, forretningsmann

Cornelia Mørk – bekjent av Karsten Bjerke

Aksel Tønder – Ferdinands kamerat

Øvrige:

Gustav Lunde – odelsgutt på Lunde, 20 år

Julie Lunde – Gustavs søster, 14 år

Ada Bjerke – Haralds ugifte søster, bestyrerinne på fabrikken

Anna-Marie Haugli – venninne av tvillingenes avdøde mor

Kurt Simonsen – landhandler, månevokter, mystiker og spiritist

Slik sluttet forrige bok

Hedvig pirket på bordplaten. Det var virkelig deilig å hvile føttene, men det varte og det rakk. Hvor ble han av? Plutselig hørte hun en lyd bak seg, og snudde seg brått. Innenfor utgangsdøren sto en kar med svær mage og helskjegg.

«Hva har vi her, da?»

Hun reiste seg. Om han også bodde her, syntes han kanskje ikke noe om at hun satt ved bordet hans.

«Jeg heter Hedvig,» sa hun fort. «Han … andre … inviterte meg inn på kaffe.»

Mannen humret. «Det gjorde han vel.»

Han virket ikke sint, men det var noe annet, noe hun ikke helt klarte å sette fingeren på.

Mannen trakk til seg en av stolene og satte seg ved siden av henne. Stolen knirket i protest mot tyngden. Magen hans var den største hun hadde sett.

«Han har vært borte lenge,» bemerket hun, for hva annet skulle hun si?

«Så får vel jeg holde deg med selskap, da.»

I neste øyeblikk lå hånden hans på låret hennes. Hun sperret opp øynene, men han bare smilte. Tennene, de han hadde igjen, var brune. Det føltes ikke bra at hånden lå der, ikke i det hele tatt, men hun visste ikke om det var slikt vanlige mennesker gjorde. Så selv om hun følte intenst at hun ville skyve den bort, lot hun den ligge.

Endelig ble døren åpnet, og lysluggen kom tilbake. Uten kaffe. Han stirret på dem.

«Hva driver du med, far?» Han hørtes sint ut.

«Det skal du drite i,» svarte han med den svære magen, som tydeligvis var lysluggens far.

Hånden på låret ble tyngre, og ubehaget vokste. Hun ville ikke være her.

«Jeg skal gå nå.» Hun prøvde å reise seg, men da grep hånden ordentlig tak. Det gjorde vondt. «Slipp,» ba hun.

«Hold kjeft!» bjeffet faren.

«Hun er min,» sutret sønnen. «Det var jeg som fant henne.»

Nå skrek alt i Hedvig at hun var i fare. Hun skjøv stolen bakover og reiste seg i én og samme bevegelse. Faren mistet grepet, og magen var i veien da han prøvde å strekke seg etter henne. Hun virvlet rundt og kastet seg mot døren. Det brant i hodebunnen da hun ble trukket tilbake etter håret. Akkurat slik hadde det føltes da hun satt fast i maskinen. Hun tenkte ikke, bare snudde seg og plantet knyttneven midt i ansiktet på sønnen. Han hylte og tok seg til nesen. Det siste hun så før hun rev opp døren, var blodet som piplet frem mellom fingrene hans.

Hedvig løp uten å se seg for, uten å vite hvor. Hun bare løp. Hvordan kunne hun være så dum at hun stolte på noen som helst? Hadde ikke morfaren hele livet hennes fortalt at andre mennesker var ondskapsfulle? Og likevel hadde hun latt seg lure, igjen og igjen.

«Er du sinnssyk, jente?» ropte noen, og hun innså at hun løp midt i veien. En mann hang ut fra en bil og viftet med en knyttet neve.

Tårene fylte øynene. Hun befant seg i en skremmende verden der hun ikke kunne stole på noen. Byen var avskyelig, men hun kunne ikke forlate den. Ikke før hun hadde funnet Martilde. Tårene dryppet ned på kinnene. Mørket som fylte henne, var så altoppslukende at hun brått ikke kunne ta et eneste skritt til. All kraft forlot kroppen, og hun segnet om uten lenger å bry seg om hva som hendte med henne.

Hedvigs blikk flakket forvirret rundt. Med ett fylte et ukjent ansikt synsfeltet, og hun ropte ut. Ansiktet, som tilhørte en kvinne, stirret forskrekket på henne.

«Det var da voldsomt.»

Hun sa det på en måte som fikk Hedvig til å begynne å le ukontrollert. Kjære tid! Hun måtte ha slått hodet.

«Har De slått hodet?» spurte kvinnen som et ekko.

«Jeg … jeg vet ikke.»

Kvinnen betraktet henne med bekymret blikk. «Det er nok best at De blir med meg.»

Hedvig hadde ingen planer om å la seg lure enda en gang, og ristet på hodet. Noe som gjorde henne enda mer svimmel og fikk hodet til å eksplodere av smerte. Prikker i mange farger danset for øynene, og så ble alt svart igjen.

1

Søndag morgen, juni 1924

Hedvig snuste ut i luften. Det luktet annerledes – rent, og hodet sank ned i en myk pute. Hun gløttet så vidt på det ene øyenlokket, og sperret straks opp begge øynene. Milde måne! Hvor i all verden hadde hun havnet? Sengen hun lå i, var smal, og dynen var stram rundt kroppen. Hun måtte frigjøre hendene! Hjertet dunket i brystkassen, og det klødde over hele kroppen.

«Hjelp meg.» Stemmen var svak og ru. «Hjelp meg.»

Endelig fikk hun løs armene, og neglene kunne klø. Hun pustet tungt ut flere ganger og fikk roet seg nok til å la blikket gli over rommet. Det var ikke mye å se. Et lite nattbord. Blått. En stol. Hvit. Og den lukkede døren.

Hvor var hun? Hun knep øynene sammen for å tvinge frem minnene om hva som hadde skjedd. Men de snek seg unna som flortynne slør, umulige å gripe tak i. Forvirret og med bankende hode svingte hun føttene over sengekanten, og smøg frem til det lille vinduet. Hodepinen var levelig om hun bare beveget seg langsomt. Forsiktig trakk hun den rutete gardinen til side og kikket ut. En eldre dame med krum rygg, men rask til bens, passerte. To barn lekte med en ball, og en vogn med melkeflasker trillet bortover gaten utenfor. Hvem var disse menneskene? Visste de hvem hun var? Hun fikk lyst til å åpne vinduet og spørre. Fingrene fiklet med haspene – det var to stykker – og til slutt klarte hun å skyve det opp. Frisk luft strømmet inn, og med det samme var det som om tankene klarnet.

Jeg vet ikke hvor jeg er. Jeg kan være i stor fare.

Frykten klemte til rundt hjertet. Ble hun holdt fanget? Burde hun rope om hjelp?

Bak henne knirket det i døren. Hun snudde seg rundt med hjertet i halsen.

«De er våken,» sa en kvinne og smilte.

Hedvig kjente henne igjen. Det var den samme kvinnen som hadde stått lent over henne på gaten.

«Legen kommer straks.»

«Legen?»

«De har slått hodet og trenger å undersøkes.»

«Hvem er De?» Hun berømmet seg selv for å huske å tiltale damen høflig tilbake. «Jeg kjenner Dem ikke.»

«Er De tørst? Sulten?»

Hedvig rynket pannen. Usikker på om hun kunne stole på denne damen. «Hvorfor hjelper De meg?»

«Hvorfor ikke?» svarte den andre og heiste på skuldrene.

Det var ikke et godt nok svar til å berolige Hedvig, og usikkerheten ble bare sterkere. Hun burde takke for hjelpen og komme seg ut herfra så fort hun kunne. «Takk, men jeg er nødt til å gå.»

«Men nå er jo legen på vei. De kan umulig ha det så travelt?»

Hedvig tenkte på doktor Holmaas. Hun likte ham svært godt, men han var en uvanlig lege. «Er det en vanlig lege?» spurte hun.

Damen så forundret på henne. «Ja, det vil jeg si.»

Hedvig ble skuffet. Vanlige leger hadde hun ingen erfaring med. Hun skulle til å si at hun virkelig måtte gå, da blikket falt på kvinnens håndledd. Det så ut til at det var tegnet et mønster der.

«Hva er det der?» spurte hun nysgjerrig.

Damen smilte. «Det er en tatovering.»

«Jeg vet ikke hva det betyr.»

«Den er laget med nål og blekk slik at den aldri forsvinner fra huden.»

Hedvig likte at kvinnen forklarte det hun ikke forsto, uten å bli irritert eller le av henne. «Hvorfor vil De ha den der for alltid?»

«Fordi den betyr mye for meg.»

Hedvig ville spørre hvorfor, men nå banket en hånd i dørkarmen, og en mann med sølvgrått hår steg inn. Han bar på en brun veske i skinn.

«Takk for at De kunne komme så raskt,» sa damen og steg til side.

«Hvordan føler De Dem, frøken …»

«He–Hedvig,» stotret hun, som om hun var usikker på sitt eget navn.

«Frøken Hedvig,» sa doktoren og åpnet vesken sin.

«Jeg har vondt i hodet, men det er ikke så ille. Hvor er jeg?»

Legen ga damen et blikk som Hedvig ikke forsto. «Sett Dem på sengekanten.»

Plutselig hadde hun et sterkt lys i øynene.

«Følg lommelyktens lys med blikket,» ba han.

Hun gjorde som han sa, og etterpå ville han lytte på hjerte og lunger. Han hadde en behagelig stemme, og det var like før hun døste av. Men så kløp han henne i huden på armen.

«De er en anelse dehydrert. Har De spist og drukket i dag?»

«Nei.»

Doktoren lukket vesken og vendte seg mot damen. «Jeg ordinerer mat, drikke og hvile. Og så skal hun få noe for hodepinen.»

Etter at doktoren var gått, kom damen inn med en asjett med en brødskive og et glass vann. Hedvig satte nølende tennene i skiven. Magen skrek etter mat. Damen hadde ikke vært annet enn vennlig, og det samme gjaldt doktoren. Likevel var hun mistenksom. Hun visste jo så altfor godt hvordan andre mennesker kunne være. Svikefulle og bedragerske. Løgnaktige og ondskapsfulle. Samtidig var det så slitsomt å være på vakt hele tiden. Og hun visste jo at det fantes gode mennesker også. Som Anny og Anna-Marie. Men hvordan kunne hun vite hvem som var hva?

«Jeg skal la Dem hvile,» sa damen, og forsvant igjen.

Det var en lettelse å få være i fred. Etter å ha spist hver eneste smule sovnet Hedvig som en stein.

Da hun våknet, sto solen lavere. Det gikk mot kveld. Hun kom seg ut av sengen, gikk frem til døren og trykket ned klinken. Den var låst. De hadde låst henne inne! Hun var blitt lurt enda en gang, og nå var hun den ukjente damens fange. Panikken grep henne på ny, og ropet hennes ljomet mellom veggene.

* *

Anny hadde mistet tellingen på hvor mange ganger hun hadde lest brevet fra Hedvig. Blikket festet seg hver gang ved de samme ordene: Jeg skal finne Martilde for deg. Beklager igjen for at jeg ikke har gjort det tidligere.

Hedvig hadde reist til byen for å finne Martilde. Hedvig, som så vidt var blitt vant til livet i bygden, hadde reist til den mange ganger større byen. Hedvig, som ikke var Martildes søster, som egentlig ikke kjente Martilde. Dessuten beklaget hun for ikke å ha gjort det tidligere. Mens hun, Anny, ikke hadde gjort noe som helst. Hun skammet seg. Hun skammet seg så inderlig!

Hodepinen etter drikkingen kvelden før var ingenting mot den vemmelige følelsen av å ha sviktet det viktigste mennesket i hennes liv. Hun leste brevet enda en gang før hun klemte det sammen til en hard ball og kom seg på føttene. Ett blikk i speilet, og hun skjønte at moren kom til å spørre. Om hun fikk den minste mistanke om at Anny var syk, kom hun ikke til å få forlate huset. Etter et øyeblikks nøling ringte hun i klokken.

«Hva kan jeg hjelpe Dem med, frøken Anny?»

Magda avslørte ikke med en mine hva hun syntes om Annys bustete hår og vinflekkede undertrøye. Anny bestemte seg for å være helt ærlig.

«Jeg drakk for mye vin i går, og hodet banker noe forferdelig. Kvalm er jeg også, men jeg vil ikke at mor skal oppdage at jeg er dårlig.»

Magda nikket. «Stol på meg, frøken Anny. Jeg skal hjelpe.»

Anny sank ned på sengen, og like etter kom Magda tilbake med vaskevann og et håndkle. Hun kjemmet håret på plass, og ba Anny om å puste på henne.

«Huff!» utbrøt hun og rygget unna. «Prøv å ikke gå for nær fru Berdine.»

Etter en halvtime med vask og stell var Magda fornøyd. Anny kikket igjen i speilet og tvang frem et smil. Hun så ikke så verst ut, dessuten hadde hodepinen letnet.

«Drikk kaffe, og spis så mye De orker.»

Anny takket Magda, og skyndte seg ned til frokosten.

«God morgen.» Moren satt som vanlig til bords allerede, og hun betraktet eldstedatteren inngående. «Har du sovet godt?»

«Ja takk.» Anny syntes at stemmen hørtes rusten ut, og kremtet. «Hva med deg?»

«Så godt man kan når man er blitt forlatt av sin ektemann.»

«Far har da ikke forlatt deg.»

Moren viftet avvergende med hånden. «Om han ikke kommer hjem til fødselsdagen min, kan det være at jeg forlater ham.»

Anny ristet på hodet. Moren skulle alltid være så dramatisk, men akkurat nå passet det egentlig bra at hun var så opphengt i farens fravær. Da var det håp om at hun ville la Anny være i fred.

«Når Harald kommer hjem, skal han få beskjed om at det er på tide at han tar tak i Ferdinand. Dette pratet hans om å bli politi er ikke engang morsomt – det er upassende. Men jeg forstår heller ikke hvordan han skal klare å ta seg av fabrikken når han ikke engang kommer seg opp til frokost om morgenen. Harald blir nødt til å ta en ordentlig alvorsprat med sønnen sin, det burde han ha gjort for lengst, men du vet hvordan faren din er, han …»

Anny sluttet å lytte. Selv syntes hun det var flott at broren vurderte en karriere i politiet. Han ble en annen og bedre mann når han fikk hjelpe andre og kunne føle seg nyttig. Det trakk ham opp fra det mørke hullet som lot til å sluke ham innimellom. Men hun visste også at Ferdinands fremtid allerede var utstaket for ham. Han skulle gå i farens fotspor og drive fabrikken. På samme måte som det var bestemt at Hedvig bare skulle bli hustru og mor. Med ett kom Hallgrims ord til henne: Er det viktig å bli gift?

Hun hadde ledd og svart at selvfølgelig var det viktig. Men han hadde ikke nøyd seg med det. Hvorfor? hadde han spurt, og hun hadde innsett at hun ikke hadde et godt svar.

«Hva sitter du og humrer for?» spurte moren irritert. «Synes du din brors fremtid er noe å le av?»

«Hva? Nei, selvsagt ikke. Jeg bare … tenkte på noe.»

Moren fortsatte sin tirade enda en stund mens Anny fulgte Magdas råd om å drikke kaffe og prøve å spise. Samtidig prøvde hun å ikke tenke på Gustavs helomvending, men det var vanskelig. Hvorfor var han plutselig blitt så sikker på at han ville gifte seg med henne? De hadde jo vært enige om å gi hverandre tid og bli bedre kjent. Nei, hun orket ikke å tenke på ham nå.

«Kan jeg gå fra bordet?» spurte hun da moren endelig tidde.

«Hva er det du skal? Du kan godt holde deg her til vi skal i kirken. Jeg forventer at broren din og Aksel også blir med.»

«Jeg tar med broderiet ut i hagen,» løy Anny.

Moren lot til å være fornøyd med det, og nikket.

For ikke å vekke mistanke tok Anny med seg broderiet ut i hagen, og satte seg slik at moren kunne se henne fra huset. Hun snudde seg og så morens silhuett i vinduet. Da var alt i orden, nå måtte hun bare vente. Hun gjorde seg opptatt med de små stingene mens det kriblet i hele kroppen. Det føltes umulig å sitte her et eneste sekund til, men hun måtte bite tennene sammen og holde ut. Moren kom straks til å gå inn på syrommet sitt, men ikke før hun hadde diskutert dagens meny med Olufine. Kjøkkenet hadde også utsikt mot bakhagen.

Anny kikket på armbåndsuret. Hun hadde sittet og liksombrodert i et kvarter nå. Det måtte være nok. Hun reiste seg, la sytøyet fra seg på stolen, smatt rundt hjørnet og løp det hurtigste hun klarte opp bakken til Haugli.