Lukritzia Loven

17

Søstre

I røvernes vold

Personer i Søstre

Eirill Hittebarn, 10 år

Live Munansdotter, 15 år

FOLKET I BJØRKETEIGEN

Nikulas Sverreson, 17 år, Lives ektemann

Dagny Nikulasdotter, Live og Nikulas’ datter, 1 år

Sága Fýrivinr, Live og Nikulas’ hittedatter, 0 år

Tjenestefolk

Kristina Alvinsdotter, tjenestepike i Bjørketeigen, 8 år

Eldar Aslakson, tresmed i Bjørketeigen, 21 år

Jostein Torbjørnsson, smed i Bjørketeigen, 17 år

Æsa Ivarsdotter, Tidekes søster og tjenestejente i Bjørketeigen, 19 år

Narve Didrikson, gårdsgutt i Bjørketeigen, 13 år

FOLKET PÅ STUPHEDLA

Sverre Nikulasson, Åsas sønn og Nikulas’ far, 34 år

Astrid Eysteinsdotter, Sverres kone, 20 år

Signe Sverredotter, Astrid og Sverres datter, 4 år

Torgrim Astridsson, Astrids uekte sønn, 2 år

Eystein Sverreson, Astrid og Sverres sønn, 0 år

Åsa Halldorsdotter, Sverre og Haldors mor, 64 år, avdød

Tjenestefolk

Jaran Sturlason, dreng på Stuphedla, 20 år

Vetle-Tora Sigrunnsdotter, Jarans datter, 0 år

Gunhild Eiriksdotter og Svart-Nanna Gunnarsdotter, tjenestepiker på Stuphedla, 21 og 16 år, avdøde

Tideke Ivarson, Æsas bror og stallkar på Stuphedla, 17 år

Martein Raneson, legdegutt på Stuphedla, 14 år

Alfa Tollaksdotter, tjenestejente på Stuphedla, 16 år

Ib Olavson, dreng på Stuphedla, 20 år

Jørdis Norgunnsdotter, tjenestejente på Stuphedla, 14 år

ANDRE

Gygri/Lilja Snorresdotter, seidkvinne, 71 år

Audun Prest, 45 år, avdød

Pater Isak, 24 år

Slik sluttet forrige bok

Alle tre hadde langt hår og mye skjegg, og de så ut som de hadde vandret gjennom skogen i flere dager. Klærne deres var for det meste laget av skinn, og de så fillete og slitt ut. Den korteste av dem bar en fakkel, og på hver side av ham gikk det to svære karer som Eirill tenkte like gjerne kunne vært troll. Men de hadde altfor små neser, og det vokste ikke mose på dem, så enda så mye de så ut som villmenn, måtte de være mennesker.

– Var det her du fant dem? spurte en av de store mennene. Han hadde mørkebrunt hår som hadde tovet seg sammen noen steder, og flere fletter i det lange håret. Til og med i skjegget hadde han laget to fletter på hver side av munnen. Han bar både en armbrøst og et langsverd, og Eirill syntes han så fryktelig skummel ut.

Mannen med fakkelen gikk bort til stedet der fellen hennes lå, og knelte. – Ja, hørte hun ham si. – Men noen har vært her og klappet dem sammen.

– Fud, brummet den tredje av karene. Også han var høy, og bred som en løedør over skuldrene. Han var lysere i håret enn den andre sværingen, men hadde ikke like langt skjegg. Over pannen bar han en skinnsnor, som for å holde håret borte fra øynene. – Tror du de vet at vi er her?

– Når Emund Knivblad skulle være slik en pilt og stjele en av geitene deres, kan jeg tenke meg at de er på sporet av oss, mumlet mannen med fakkelen, og reiste seg.

– Så hva skal vi spise nå? spurte han med flettene. – Hadde du tenkt at vi skulle gnage barken av trærne for å stille sulten?

– Ti med deg, Kjølstel. Vi får slakte den geita Emund dro med seg.

Eirill forsto at de snakket om Stumpen. Så var hun fremdeles i live, tenkte hun.

Den store fyren som akkurat var blitt kalt Kjølstel, grep tak i kragen på han med fakkelen, og dyttet ham mot grantreet. – Det er du som skal skaffe mat til oss, Hadle Skitlaup! Og nå er jeg sulten. Vet du hva som skjer når jeg blir sulten?

– Få de fordømte nevene bort fra meg! freste den minste karen. – Ellers brekker jeg nesa på deg!

Den tredje av karene gikk mellom og skilte dem. – Ingen skal gå sultne her, brummet han. – Nå slipper du Hadle, og så går vi tilbake og slakter den forbanna geita. De har nok mat nede på gården, så i morgen går vi dit og får oss et skikkelig gilde.

Kjølstel slapp taket i ham som het Hadle, og skjøt frem haken. – La oss håpe de har noen kvinnfolk der nede også, sa han. – Det hadde ikke vært meg imot å få meg litt kuse.

Karene lo høyt og begynte å gå innover i skogen igjen. Eirill merket at hun var iskald i hele kroppen, og det var ikke bare fordi skogen var kald på morgenkvisten. Hun forsto hva slags folk dette var.

Det var røvere.

Første kapittel

Skogen ved Myrktjern, september 1349

Eirill ventet til de tre karene var godt ute av syne før hun klatret ned. Hun nølte litt da hun sto med begge beina plantet på jorden under treet.

Alt i henne skrek at hun måtte komme seg så langt bort fra disse menneskene som hun kunne, og få advart de andre på gården. Dette var farlige folk. Selv om minnene hadde bleknet med årene, kunne hun fortsatt huske hvordan røverne hadde fart frem i Klamrevika den natten hun og Live flyktet. Hun hadde ikke forstått så mye da det hendte den gangen, men hun visste mer nå, og hun skjønte at de ikke hadde godt i sinne. Og om hun ikke fikk sagt ifra til folket på Stuphedla, kunne det samme skje også der.

Men de hadde Stumpen. De hadde tatt hennes geit, og nå skulle de spise henne.

Det hadde ikke Eirill det minste lyst til at de skulle få muligheten til. Om noen skulle spise Stumpen, var det hun og Gygri, med mindre Gygri ombestemte seg og ikke ville slakte noen av geitene likevel.

– Vi må redde henne, hvisket hun da Màni landet på skulderen hennes. – Stumpen skal ikke spises av noen andre, og i hvert fall ikke av slemme røvere.

Fakkelen som røverne bar, var som en liten prikk i skogen, men det var godt nok for Eirill. Hun kjente dette stedet like godt som sin egen håndflate, og hadde ingen vansker med å følge dem.

Hun var for langt unna til å høre hva som ble sagt, men de gikk ikke akkurat stille frem. De braste gjennom skogen mens de pratet og lo høyt.

Over henne kretset Màni stille i natten og holdt øye med både dem og Eirill, så selv om Eirill visste at røverne var farlige, følte hun seg noe tryggere.

Kanskje kunne Màni hakke ut øynene på dem dersom de oppdaget henne, tenkte hun. Da ville de i hvert fall ikke være i stand til å røve noe som helst på Stuphedla.

Hun hadde vinden mot seg, så hun trodde ikke at hunden deres skulle få ferten av henne heller. Det slo henne at det var enda godt at ikke hennes egne hunder hadde slått følge denne natten. De ville ha avslørt henne uansett hvilken retning vinden tok, og hvor stille de enn beveget seg. Hunden til røverne ville helt sikkert ha fått ferten av andre hunder, og ikke ville hun hatt noe sted å gjemme dem da hun selv søkte tilflukt i treet heller.

Hun gikk litt i sine egne tanker da hun med ett så at røverbanden hadde stanset. De hadde kommet til elven der hun selv hadde blitt stående dagen i forveien, uten mulighet til å ta seg over.

Eirill snek seg så nær hun våget og dukket ned bak en stor busk. Nå var hun så tett innpå dem igjen at hun kunne høre dem snakke.

Hun kikket frem og så at de hadde hengt et tau som gikk fra ett tre og over til et annet, tvers over den frådende elven.

– Hvor la du broa vår? hørte hun han de hadde kalt Kjølstel, brumme.

– Gi nå en stakkar tid til å snu seg, brummet fakkelbæreren deres. – Jeg gjemte den i buskene så ingen skulle se den.

– Og hvem skulle komme luskende ut hit på svarteste natta? Han med skinnsnoren over pannen spyttet. – Gå og hent den, så vi får kommet oss tilbake til leiren!

Fakkelbæreren, som hun hadde fått med seg gikk under navnet Hadle Skitlaup, dro en bred planke ut fra buskene. Karene tok den mellom seg og skjøv den over til den andre siden, slik at den ble som en bro.

– Tauet kan henge, så slipper du å skyte det over på ny i morgen, hørte hun en av dem si. – Vi får få oss litt søvn før solen står opp, og da blir det ikke tid til at du skal stå og bomme med skuddene dine, slik du gjorde da vi tok oss over tidligere i natt.

En etter en balanserte de over mens de holdt seg i tauet. Den siste som krysset elven, var Hadle Skitlaup, som bar hunden sin under armen.

Hun kunne ikke lenger høre hva de sa til hverandre, men i skinnet fra fakkelen kunne hun se at de dro planken over etter seg, og la den på elvebredden på den andre siden.

Eirill sukket oppgitt. Hun hadde ikke noen bro til å hjelpe seg over med, og undret seg på hvordan hun da skulle klare å komme seg til leiren deres.

Hun kikket opp på ravnen som satt i et tre like bortenfor. Màni tok til vingene og fløy ned til henne.

– Tør jeg prøve å klatre over? hvisket hun til den svarte fuglen. – Å klatre på et tau er ikke det samme som å klatre i et tre.

Màni skakket på hodet og så på henne.

Eirill lukket øynene og bet tennene sammen. Hun var redd for å falle i elven igjen, men om hun ikke i det minste gjorde et forsøk, ville hun ikke klare å redde geita si.

– Om jeg faller, må du fly tilbake til Myrktjernstova og varsle Gygri, sa hun og så alvorlig på Màni. – Si at hun må be folket på Stuphedla gjøre seg klare til kamp, for det er røvere i skogen deres.

– Kra! svarte Màni og bruste med fjærene.

Eirill tenkte at det var svar godt nok, og reiste seg. Hun trakk pusten dypt, før hun klatret opp i treet der tauet var festet. Røverne hadde knyttet det rundt treet, men hun kunne se at det sto en armbrøstbolt i selve stammen, som de sikkert hadde hatt tauet festet i da de skjøt det over elven.

Først dro hun i det for å være sikker på at de hadde knyttet en skikkelig knute, og så begynte hun å klatre. Hun holdt seg godt fast i tauet med hendene og svingte beina opp så de også holdt henne oppe.

Det var mørkt. Og hun hørte elven suse under seg. Hun visste at den rant fort, men med så lite lys fikk hun ikke inntrykk av at strømmen var fullt så sterk som hun visste at den var. Det var en fordel at hun ikke kunne se den så godt, tenkte hun, men tanken hadde ikke før meldt seg, før månen kom frem fra skyene og lyste opp hele skogen.

Eirill svelget tungt og knep igjen øynene. Solen ville snart stå opp uansett, tenkte hun. Da ville hun være i stand til å se alt rundt seg, så hun kunne like gjerne bli vant til det. Men å klatre i mørket hadde likevel føltes tryggere, for da trengte hun bare å høre elven, ikke se den.

Sakte begynte hun å følge tauet over den strie strømmen. Det gnog seg inn i håndflatene og skar under knærne, men hun holdt seg fast. Forsiktig flyttet hun nevene og dro seg over. Flere ganger følte hun at tauet var i ferd med å gi etter, men det holdt. Selv om røverne hadde hatt en bred planke å gå på, hadde de likevel lagt mer vekt på tauet enn hun gjorde når hun klatret, så det måtte holde.

Over henne så hun Màni fly frem og tilbake, og for ikke å se ned i det skummende vannet under seg, holdt hun blikket festet på henne. Det hjalp litt.

Men verden var så annerledes når hun hang opp ned på denne måten, og hun merket at hun begynte å bli svimmel.

– Ikke mist taket. Du er snart over, hvisket hun til seg selv.

Bit for bit dro hun seg over, og da hun til sist kunne slippe taket, lurte hun på om hun i det hele tatt hadde pustet på veien.

Hun sank skjelvende sammen på elvebredden og la hånden mot det bankende hjertet. Nå måtte hun bare finne ut hvor røvernes leir var.