Willy Ustad

17

Bueskytteren

Tro og vantro

Personer

Kolrun Ulvhildsdatter – bueskytter

Rite Ulvhildsdatter – Kolruns søster

Halle – Rites sønn

Runar – Kolruns hest

Are Vidfarne – ærendsrytter for storbonden på Egge

Eyvind Bolt – stormann som Kolrun kjempet med tidligere, Halles kjødelige far

Gunnhild til Egge – Eyvinds kone

Håkon – Eyvind og Gunnhilds arving

Gudmund på Egge – storbonde, Gunnhilds far

Karl Jernhanske – bestyrer på kongsgården i Nidaros, lagmann i Trøndelag og Jemtland

Erkebiskop Olav

Aslak Blide – handelsbestyrer i erkebispegården

Ludmilla – legekone i Nidaros

Juta – bondekone på Innerøya

Ulvhild – Kolrun og Rites mor, bestyrer av den største Bolt-gården i Verran

Urda – legekone i Verran

Erik Bårdssønn – verrabygg

Ulf Glade Bårdssønn – verrabygg

Halvdan Bjarnessønn – verrabygg

Gøril – taus fra Vadstensholm, nå i Verran

Torbjørg – taus fra Vadstensholm, nå i Verran

Wilhjalm prest – prest i Verran

Ygg/Trygve Aslakssønn – høvding i Svartskogbygda (død)

Heming Skjalgssønn – bonde i Svartskogbygda

Bergfrid – hans kone

Audun – deres sønn

Frøydis – deres datter

Einar Rutgerssønn – bonde i Svartskogbygda, Hemings granne

Jon på Haltbakken – bonde i Svartskogbygda

Drengen Arne – arbeider på Jons gård

Ole på Sjøsveet – fattig bonde i Svartskogbygda

Hallger på Sjøsveet – hans sønn

Birje – ungjente, dyktig bueskytter

Sigvard – dreng på Vadstensholm

Odd – dreng på Vadstensholm

Inga – taus på Vadstensholm

Vesle-Bengt – Ingas sønn

Brynhild – taus på Vadstensholm

Ane – taus på Vadstensholm

Berte – taus på Vadstensholm

Tora – taus på Vadstensholm

Halvard – skomaker på Vadstenholm

Lavrans Tordkjeldssønn – bonde på Trymsgjerdet

Bjørn Gråskjegge – en mann utenom det vanlige, venn av Kolrun og Rite (død)

Herdis – en kvinne utenom det vanlige, venn av Birje

Finn Grimssønn – pelsjeger og leiemorder (død)

Sira Steingrim Vebrandssønn – prest

Sofia – danserinne fra Reval

Sven Thygessønn – mann fra Reval

Slik sluttet forrige bok

Kolrun undret på hva slags tanker de gjorde seg. Ygg måtte ha hatt uvenner i bygda, kanskje til og med fiender, men selvsagt skulle intet ondt sies ved likbålet, det var nok det samme som ved en kristen gravferd.

Bålet brant med høye flammer. En søyle av ild og gnister gjorde øynene blinde for alt annet, og den svarte skogen bakom ble bare et mørke. Det skulle brenne slik, natt og dag til mannen på bålet var helt, helt borte.

Lyset fra de virvlende flammene skiftet så fort at hun syntes hun så bevegelser inne i ilden. Kledet som dekket Ygg var brent bort, kroppen kunne anes som en svart, rykende skikkelse. Kolrun prøvde å tvinge blikket bort fra den, men øynene ville ikke følge viljen.

Inne i ilden syntes det svarte, rykende liket å sette seg opp, sakte, sakte, og like sakte hevet en arm seg, strakt ut som om den pekte.

Kolrun hørte mennene ved siden av seg trekke pusten, hardt og dypt.

Hun kjente en stramming i brystet, ved arret etter knivsåret nær hjertet – og med ett greide hun ikke å trekke pusten.

Den strake armen pekte på henne.

Kapittel 1

Et eviglangt øyeblikk sto Kolrun som lammet. Hun sto med den høyre armen hevet foran seg. Hadde hun løftet den for å verge seg mot noe – mot selve synet? Hun husket ikke. Bare minnet om det brennende liket som pekte rett på henne, sto som etset fast. Bak henne hersket en slags taushet, til tross for at hundre stemmer mumlet lavt og skremt. Kolrun lot armen falle. På likbålet var Ygg i ferd med å falle sammen. Det som var igjen av ham krympet seg og ble ett med de brennende stokkene under ham.

Hun merket at mennene som hadde stått ved siden av henne, hadde trukket seg bort fra henne. Nå sto hun alene.

Stemmer, hun hørte stemmer langt bak seg, opphissede stemmer. Menn ropte til hverandre, enkelte kvinnestemmer blandet seg inn.

«Han hilste henne, han …»

«Nei, han pekte på henne!»

«Hun hilste tilbake, hun løftet armen og hilste ham!»

«Tosker, han pekte henne ut fordi hun må dø. Hun ventet til denne galningen hadde drept ham før hun skjøt. På bålet med henne, sammen med Ygg, som hun lot dø!»

Stemmen var sterk, den overdøvet andre som mente noe annet. Den hadde en rå klang av hat og hørtes selv om andre stemmer blandet seg i.

«Vi tar henne nå, på bålet med henne!»

Lydene endret seg, ble til ståket av menn som sloss, av kvinner som skrek og ropte. Kolrun visste at hun ikke ville rekke å flykte, ikke slik hun sto med kanskje to hundre mennesker rett bak seg.

Vil jeg skrike på bålet?

En stemme steg over de andre. Den var sterk og med makt i seg. «Hold kjeft Attgeir! Dere andre, hold fred. Dette er Yggs bålferd, og Kolrun hevnet ham. For det fortjener hun heder!»

«Hun fortjener å dø!»

En annen stemme, kvinnestemme denne gang. «Hun er Gondul. En valkyrie kan ikke drepes av oss jordiske. Odin vil straffe oss, valkyriene tilhører ham!»

Den sterke stemmen steg igjen, full av makt: «Kolrun reiser herfra i fred. Alt annet bringer skam over oss. Skam – og hevn fra erkebiskopen og fra ham som sitter i kongsgården.»

Et par stemmer hevet seg mot ham, men de neste ordene hans fikk dem til å tie, kanskje i redsel: «Det er en årsak til at en mann med makt får tilnavnet Jernhanske!»

En kvinne kom mot Kolrun. Hun gikk med stødige skritt og lot som om hun ikke hørte de ropende stemmene. Hun bar en vid og mørk kappe, og i det flakkende lyset fra likbålet gikk det litt tid før Kolrun så ansiktstrekkene hennes. Med den vide kappen virket Sigrun så mye større enn før. Hun hadde ikke hatt den på mens de sto i rekken foran bålet.

Kolrun tenkte at hun burde kjent henne. Runar sto i Sigruns stall, det var knapt en halv dag siden hun selv hadde gått fra Sigruns hus og ned hit … til likbålet.

«Sigrun! Jeg trodde alle som sto i rekken var …»

«Menn kaller de seg, men de rygget unna både deg og Ygg. Mannen som tok styringen bak i flokken, var Heming Skjalgssøn. Kom, vi går til meg. Ingen kommer dit i en fiendes ærende. La Heming Skjalgssøn roe dem. De som roper høyest, duger minst til handling. Kom!»

Kolrun kjente blikkene som tusen nåler i ryggen mens hun fulgte Sigrun opp stien til husene hennes. Hun husket hva Sigrun hadde sagt: «Jeg er denne bygdas sjel.» Mens de gikk, kunne Kolrun høre at noen fulgte etter dem. Brokker av lav, men hissig samtale nådde henne.

«Vi kan ikke …»

«Vi må. I alle fall burde vi …»

Sigrun sukket og stanset. «Det er alltid noen som ikke vil høre på andre, selv ikke på Heming Skjalgssøn, men mot til å gjøre noe selv mot hans vilje, det har de ikke.»

Hun snudde seg, lot hendene danne en trakt foran munnen og ropte med en stemme med en ufattelig makt i seg: «Snu og gå hjem. Nå!»

Med ett ble Kolrun vár at hun selv hadde begynt å gå – ikke mot Sigruns hus, men på skrå ut av den opptrampede stien, strakt i den leia hun mente Jåsetet lå, der hun kunne gå ned mot Sannafjæra og …

«Ikke den veien,» sa Sigrun vennlig. «Vi skal opp til meg. Du har hest og sal der. Buen din også, og du vil kanskje heller ri i dagslys.»

Kolrun merket at hun sto og svaiet. Hun var ustø, og det tok henne tid å samle seg igjen. Nedenfor dem på stien var det ingen som snakket lenger. Hun kunne høre lyden av mennesker som gikk bort fra dem. Hun oppdaget at Sigrun sto og støttet henne.

Kolrun var ustø, men var glad da de sto på dørhella til Sigrun og den unge tausa hennes åpnet og stengte døra bak dem. Kolrun hadde sjelden vært så lettet for å høre en skåte bli slått for og stenge en dør.

Hun fomlet med å henge opp kappen før hun sank ned på benken ved bordet.

Har jeg opplevd trolldom nå? Virkelig trolldom?

Hun hadde opplev seid tidligere. Da den store mannedauden herjet, hadde Urda malt underlige tegn på kroppen til Eyvind Bolt, og en tromme hadde kommet i takt med de langsomme hjerteslagene hans mens Urda ba til guder Kolrun aldri hadde hørt om. Så hadde de danset på jordgolvet i et usselt uthus i Jernadalen.

Noen år senere med såret etter illgjerningsmannen Ranes kniv en hårsbredd fra hjertet, hadde hun merket nærværet av den gamle finnen – og noe hadde rørt ved henne.

Visst var seid en trolldomskunst, og like visst skyldte hun livet sitt til den. Likevel var det annerledes, det Sigrun hadde gjort nå. Kolrun ville spørre, men fikk seg ikke til det. Tausa hadde alt satt et krus foran henne, og Sigrun satt midt imot henne. Ansiktet hennes viste en blanding av morskap og omsorg. Det kom for Kolrun at det ikke var meningen at hun skulle spørre, men så begynte Sigrun å fortelle uten å være spurt: «Jeg har den makten som skapes av det jeg er for dem. Jeg er den som gudene ga et makeløst minne. Jeg kan kalle fram alt jeg noen gang har hørt. Jeg kjenner alt om hver gud, hver valkyrie, hver dise, hver skapning som finnes i troen. Jeg kjenner hva som skjedde i vår tros fortid, og jeg kjenner dem som bar troen foran oss. Det skaper tiltro, men det gir meg også makt, Kolrun.»

Hun så Kolrun rett i øynene.

«Uten meg har denne bygda og menneskene her knapt noen historie, bare den dagen de lever i, og da har de mistet det de selv kjenner at de er. Da er de ingenting lenger!»

Hun smilte så vidt.

«Men den makten jeg har, må ikke misbrukes, og ikke brukes i utide heller. Det er som med trolldom, den må ikke brukes for ofte eller mot for små ting.»

«Jeg trodde nesten det var trolldom,» medga Kolrun. «Det var slik makt i ropet ditt at jeg holdt på å ta veien rett ned gjennom skogen i den leia jeg trodde var hjemover!»

«Ikke ennå,» svarte Sigrun tørt. «Først må vi ha kveldsmålet. Det har Gudny her alt gjort i stand til oss.»

Kveldsmålet var litt kalvekjøtt, brød, neper i tynne skiver og en slags kål Kolrun aldri hadde sett før, men som gikk godt sammen med kjøttet. Hun merket seg at tausa også satt ved bordet, og hun studerte ansiktstrekkene hennes og undret om hun kunne være datter av Sigrun. Fordi ingen sa noe, spurte hun ikke.

Sigrun hadde helt andre ting på hjertet. Kolrun sa hun måtte ri ved første grålysning, for tanken på Are lå tungt over henne. Hun kunne ikke gjøre noe for ham annet enn å være hos ham, men Urda hadde sagt det var viktig for ham.

«Det har hun rett i,» sa Sigrun. «Men det er mangt du må vite før du drar. Det ene er at du må komme hit igjen om tolv dager fra i dag. Da skal Ygg jordfestes, og den som tente likbålet, skal kaste den siste neven med jord på graven hans. Det er for å vise en høvding stor ære – selv om Ygg kanskje fortjente det mindre enn andre jeg kunne nevne. Men det er viktig for mange her å se at du ærer de gamle skikkene.»

«Jeg kommer,» lovte Kolrun. Ikke fordi hun ville, ikke fordi hun skyldte den døde å vise ham noen ære, men det var hun som hadde tent likbålet – og skulle hun følge Wilhjalm hit senere, burde hun være en de hadde sett følge skikken deres fullt ut.

«Det andre er at folk her i bygda er delt i to nå, eller kanskje i tre,» sa Sigrun og var med ett dødsens alvorlig. «Det finnes dem som synes vel om deg fordi du drepte Finn Grimssønn, og det finnes dem som tier om hva de tror og mener, og de komme vel aldri til å åpne kjeften heller. De pusler med sitt og hva som ellers skjer, går rett forbi dem. Men så har du en liten flokk som helst vil se deg drept.»

«Attgeir Håvardssønn,» sa Kolrun hardt. «Jeg så ham den kvelden jeg drepte Finn Grimssønn. Han brøytet seg fram mot bordet jeg sto på. Jeg har sjelden sett slikt hat i et ansikt. Da jeg fikk øye på ham i skinnet fra bålet mellom rekkene av bord, fikk jeg en stygg følelse av å ha sett ham før – sett ham som kristprest!»

Sigrun smilte tynt. «Jeg har hørt ham si han hadde en bror.»

Kolrun humret hardt. «Jeg har møtt bror hans, Steingrim. Han kaller seg Aslakssønn. Om de ikke har samme far, er de underlig like, men broren er sira Steingrim – en kristprest! Jeg har forstått det slik at han hater broren så sterkt at han knapt orker å si navnet hans uten å bruke sterke ord både før og etter.»

Sigrun nikket mens hun så vidt ristet på hodet. Kolrun merket seg at tausa gjorde det samme, men uten å smile. Sigrun var alvorlig igjen da hun sa noe, og det hun sa, overrasket Kolrun: «Ingen kan hate hverandre så intenst som to brødre. Visst vokste begge opp som Aslaks sønner, men etter reisen til Nidaros fornektet Attgeir slektskapet med broren og kalte seg ikke lenger Aslakssønn. Det var hardt for moren, for visst hadde hun vært utro mot Aslak Borgarssønn en gang, og mange visste det. Noen lo, men andre syntes navneskiftet var ondt gjort av Attgeir.»

Sigrun sukket stille.

«Alt fiendskapet deres begynte med at de reiste til Nidaros for mange år siden, det var mens jeg var ung. Der ble de vist rundt i Kristkirken, og Steingrim ble som bergtatt av det han så. Attgeir hatet hver stein i kirken og hvert menneske de så i den. Siden fikk vi høre at Steingrim hadde gått i lære og var blitt kristprest. De har ikke sett hverandre siden den dagen i Nidaros, og det er ingen kjærlighet mellom dem.»

Kolrun kunne se det for seg.

«Brå menn både til hat og kjærlighet, vil jeg tro,» grunnet hun. «Men sira Steingrim er i alle fall kommet fra Nidaros til Verran fordi erkebiskopen hadde hørt at han hadde prøvd å omvende hedninger. Så fikk han budsendt ham og sendt ham til Verran, med samme skip som søsteren min – og de to blir neppe venner etter den turen. Jeg prøver å få ham fra å komme hit. For kommer han hit, går det galt. De vil ryke i hop og slåss, han og broren. De er så like som to dråper vann, de to. Jeg skvatt da jeg så Attgeir. Jeg kunne trodd at Steingrim hadde kommet til bygda her før meg.»

«Steingrim hater oss som holder oss til de gamle gudene, skulle jeg tro?»

«Å ja. Hedninger kan ikke omvendes, sier han.»

«Kanskje han har rett, i alle fall om bror sin.»

«Det tror jeg også om begge er like harde. Wilhjalm prest er en mild mann, men Steingrim … Kanskje de kunne gå holmgang, Steingrim og Attgeir? Som i gamle dager?»

«Det finnes en holme litt nordover herfra, men den er så vidt under vann ved flo sjø.»

«Det skulle kjøle dem ned adskillig.»

Samtalen var blitt lett, men Sigrun hadde fått et stort alvor over seg. «Hør, Kolrun, dette vet få, og de har vett til å tie. Den ene broren kaller seg Aslakssønn og den andre Håvardssønn, men sanningen er annerledes. Du har alt hørt at Ygg tok seg fore å ha hver ungjente i sengen, men det var mer enn kåtskap. Han stred for å få en sønn som kunne bli en ny Ygg, men han greide det ikke. Derfor pekte han ut Audun Hemingssønn, som han kalte Hænir.»

«Ja, det har jeg hørt – og skjønt.»

Sigrun så på henne med et endeløst tungt blikk.

«Noen få vet dette. De ler kanskje, men de tier. Han som ble Ygg, var en kvinnekjær mann alt før han reiste ut, men rett før reisen hadde han kinntaska – du vet hva det er for sykdom?»

«Eh, ja. Kinnbena hovner opp, og feberen kan bli ille.»

Sigrun smilte beskt. «Og mange av dem som får det hardt, kan aldri avle barn.»

«Men han prøvde. Visste han ikke …?»

«Kanskje han visste, men trodde han kunne trosse lagnaden. Men det får så være. Noen få år før sykdommen, før han reiste ut, satte han barn på en kvinne.»

«Men da kunne vel en ny Ygg likevel komme på Åsgården?»

«Kvinnen fødte tvillinger. Strie og vanskelige, de kom i strid med nesten alle. Noen mente de hadde slåss med hverandre alt i mors liv.»

Hun tidde litt, fuktet leppene, før hun snakket igjen: «Aslak Torsteinssønn er en stø og saktmodig mann. Han bare godtok at tvillingene ble født tre måneder før tiden. Men mange her i bygda vet jo at han som ble Ygg mange år etterpå, hadde vært under stakken på henne før hun ble Aslaks hustru, og før han fikk den sykdommen som gjorde at han aldri mer kunne bli far.»

Sigrun tidde, og Kolrun fullførte det usagte: «Og som ny Ygg fortsatte han å prøve.» De var begge stille en stund, før Kolrun igjen tok ordet: «Ingen ønsker Steingrim eller Attgeir som en ny Ygg. Vet de dette selv, de to?»

«De skjønner det nok, og det gjør dem ikke mildere. De vet av bygda ikke vil ha noen av dem, og det er selvsagt verst for Attgeir, som ble igjen her og vet det. Så du gjør best i å tie og ikke engang late som du aner noe. Men regn med at Attgeir misunner og hater Audun Hemingssønn om han noen gang kommer tilbake hit.»

Det ble taust en god tid, der ved bordet.

Kolrun tenkte over det som måtte finnes i denne vesle bygda av hat, av vonbrott og misunnelse.

Til sist valgte Kolrun å bryte tausheten. Hun hadde undret seg over aningen av likhet mellom Sigrun og tausa og spurte om de kanskje var i slekt?

«Datteren min,» svarte Sigrun kort. «Vill som jeg selv var, men klokere!»

Så ble Sigrun alvorlig igjen. «Jeg forstår det slik at du vil dra herfra så tidlig du kan, helst ved første lys?»

«Ja. En som står meg nær er syk etter en forgiftning han fikk av en felle Finn Grimssønn hadde laget. En stålpigg drevet av en bjørkekjepp i spenn. Når du åpnet døra, slo den fram. Den var smurt med noe slags gift.»

«Du fortalte meg det sist du var her,» sa Sigrun mildt. «Hvordan er det med ham nå?»

«Han er slapp og uvel, og han ligger til sengs. Legekona i Verran ser til ham.»

«Er hun dyktig?»

«Hun er en av de beste. Likevel … Jeg rir når det lysner så vidt.»

«Jeg frykter at Attgeir enten vil prøve å følge etter deg eller legger et bakhold.»

Kolrun fnyste. «Han har prøvd før!»

Det ga henne ingen stor uro den korte natten i et lite rom hos Sigrun. Langs en smal vei gjennom skogen regnet hun at det fantes tre slags bakhold. Men hun ville ta bryet med å omgå dem selv om hun ikke trodde på dem.

Hun red ut ved det første lyset om morgenen, og hun fulgte reksterveien langs sjøen sørover. Sist hun dro herfra, hadde hun fulgt sporet Finn Grimssønn og hun selv hadde laget da hun jaget ham, og siden hadde flere brukt det – kanskje de hadde lett etter noe av verdi i Finn Grimssønns hus. Det hadde ikke snødd etterpå, og sporet etter dem var nesten like opptrampet som reksterveien sørover langs sjøen.

En vant sporjeger ville nok lete seg fram til hvilken lei hun hadde tatt, men Kolrun var viss på at dersom Attgeir virkelig prøvde igjen, ville han mene hun hadde tatt samme vei som sist. Dermed fikk hun aldri vite om han tenkte verken det ene eller det andre, for ingen lå i bakhold langs reksterveien. Selv om hun aldri hadde trodd på noe bakhold, kastet Kolrun bort tid på å ri omveier rundt steder der noen kunne overraske henne.

Da solen sto på sitt høyeste, stanset hun og så nøye på landet rundt seg. Sjøen og veien som fulgte nær stranda hadde dreid mot venstre lenge, og lendet innover til venstre var slett ikke ille. Et spor etter hest og slede svingte tvert av fra veien og innover i skogen.

Kolrun nikket – den avstanden hun hadde ridd kunne stemme. Kolrun red ut av reksterveien og fulgte sledesporet innover skogen. Da skumringen kom, visste hun at hun hadde regnet rett, for hun så husene til Snøfrids mor foran seg. Hun visste at de ville ta godt imot henne.

I morgen eller dagen etter ville hun se Are igjen. To dager hos ham eller kanskje tre, så måtte hun ri til Svartskogbygda igjen. Til en hedensk høvdings jordfesting, og kanskje med en kristprest i følge. Noen ville kalle det bespottelig.