Anne Marie Meyer

27

Nattsvermere

Ære og stolthet

PERSONGALLERI

Aila Darnly, f. 1855

William Darnly, gift med Aila

Elizabeth Darnly, f. 1878, Aila og Williams datter

Scarlett Darnly, f 1880, Aila og Williams datter

Isak, f. 1875, Ailas sønn

Cecil Darnly, Williams far, godseier

Karstein Jakobsen, f. 1832, Ailas far, gruvearbeider

Milly Jakobsen, f. 1833, Ailas mor

Vilja Lindberg, f. 1860, Ailas lillesøster

Johan Lindberg, gift med Vilja, formann i gruva

Aron Lindberg, f. mai 1879, Viljas sønn

Teodor Jakobsen, f. 1862, Ailas lillebror

Ingeborg, trolovet med Teodor

Magdalena Jakobsen, f. 1812, Ailas mormor

Gard Edvardsen, f. 1852, fiskersønn, far til Isak

Ada Edvardsen, Gards nye kone

Herbjørg Edvardsen, Gards mor

Thomas Henry Walsh, walisier, eier Senjens Nikkelverk

Penelope Walsh, Poppy blant venner, gift med Thomas Henry Walsh

Edward Hamilton, Poppys far, bor på godset Manor Hall

Simone, tjenestepike hos gruvedirektøren

Helga, tjenestepike hos gruvedirektøren

Enny, tjenestepike hos gruvedirektøren

Arnold Isaksen, den nye doktoren på Senja

Leonore Isaksen, doktorens kone

Alexander «Alex» Floyd, tidligere venn av William

Catherine Floyd, Ailas venninne, gift med Alex

David Clark, nær venn av Catherine

Lionel Holdsworth, trolovet med Ylva

Ylva, Elizabeths barnepike, trolovet med Lionel

Margareth, Lionels halvsøster

Constanse, Lionels kusine

Mildred, kokke på Darnly House

Gwendolyn og Lizzie, tjenestepiker på Darnly House

George, butler på Darnly House

Bernie, stallgutt på Darnly House

Noah, kusk på Darnly House

Daio, stallgutt på Darnly House

Vera, har tjeneste på Darnly House

Slik sluttet forrige bok:

– Jeg skulle ønske jeg hadde bedre nyheter å komme med, Aila. Jeg vet at William aldri ville ha blitt med på noe som kunne sette livet hans i fare. Han snakket om hvor høyt han elsker deg og datteren Elizabeth, og sa at han ville hjem så fort det lot seg gjøre. Men Afrika er et farlig sted for eventyrere som Alex. Hvem vet hva han kan ha rotet seg borti?

Brystet snørte seg sammen, og det ble vanskelig å puste. Hun trakk pusten dypt og møtte blikket til doktor Clark.

Cecil så alvorlig på henne. Han hadde ikke sagt et ord, men lyttet til samtalen.

– Ikke ha for store forhåpninger. Vi må kanskje innse at William og Alex aldri kommer tilbake. Han ristet sørgmodig på hodet.

– Hvordan kan du si det, Cecil? Jeg nekter å tro det, sa Aila og satte blikket i ham. – Du får ikke lov til å si slikt. Han kommer hjem, jeg føler det i hjertet mitt. Tror ikke du også det, doktor Clark?

– Men det kom to menn og spurte etter Alex før William kom. Jeg sa at Alex var veldig syk, og ikke kunne gjøre rede for seg. Jeg ba dem komme tilbake senere.

– Hvem var de? sa Cecil.

– Det vet jeg ikke, jeg har aldri sett dem før. Den ene var en engelskmann, men han ville ikke gi meg navnet sitt, sa han. – La oss håpe at de kommer seg trygt hjem.

Aila møtte det varme blikket hans. Ordene hun ville si, kom ikke. En uhyggelig følelse sank inn i henne. Rommet snurret rundt. Langt borte hørte hun en stemme som sa noe, men hun oppfattet ikke ordene.

1

Wales, sommeren 1880

Aila sto ved vinduet i stuen og kikket ut. Det var tidlig på formiddagen, og hagen lå badet i et vakkert lys. Hun fikk øye på Ylva, som hadde tatt Elizabeth og Scarlett med seg ut i hagen i det fine været. Cecil og Noah hadde tatt turen til landsbyen etter frokost med et håp om at Alex og William var om bord i et av skipene som kom inn. Hun hadde vondt av svigerfaren. Selv om han forsøkte å skjule hvor bekymret han var, så hun hvordan det slet på ham. Uvissheten og uroen for William hadde eldet ham, håret var gråere, linjene i ansiktet mer markerte.

Hjertet hennes var tungt som bly. Det var gått noen dager siden doktor Clarks besøk, og opplysningene han hadde kommet med, uroet henne. Hun hadde spurt om han ville tilbringe noen dager sammen med dem, men han hadde høflig takket nei og reist tilbake til London for å åpne legekontor for de fattige i byen. Han hadde lovet å komme tilbake hvis han fikk nye opplysninger, og han ville også prøve å finne ut hvem den mystiske engelskmannen som hadde oppsøkt ham i Mombasa var. Det virket som en umulig oppgave, men om noen klarte å finne mannen, måtte det være doktor Clark.

Det var ikke ofte Aila følte seg så maktesløs som hun gjorde nå. Alt hun kunne gjøre var å vente. Hun klarte ikke å slippe tanken på William og Alex, den lå hele tiden og murret i bakhodet. Det ble ikke bedre av at doktor Clark forsiktig hadde antydet at det var lite sannsynlig at de noen gang fikk vite sannheten om hva som hadde hendt med dem. Han var enig med Cecil: Hadde Alex lokket William med seg inn i landet, var sannsynligheten til stede for at begge var døde. Det var urolige tider. Hun skjøv det bort, nektet å tenke at William var død. Så grusom kunne ikke skjebnen være.

En liten vogn trukket av en svart hest stanset utenfor, og en ung kvinne kledd i sykesøsteruniform steg ned fra vognen. Hun så George gå ut for å ta imot henne. Aila snudde seg bort fra vinduet, gikk bort til sofaen og satte seg mens hun ventet på at George skulle komme inn med sykepleiersken.

– Frue, det er en ung kvinne her som vil snakke med Dem, sa George da han kom inn i stuen.

– Jeg så dere fra vinduet, send henne inn. Jeg har ventet på henne, sa Aila. – Når du har vist henne inn, kan du be en av tjenestepikene servere te.

Kvinnen var svært ung, og av utseende minnet hun Aila om Vilja. Det korngule håret var samlet i nakken under en hvit hette, og over uniformen hadde hun en blå kappe.

– Velkommen. Aila reiste seg, rakte henne hånden og fikk et fast håndtrykk tilbake.

– God dag, frue. Jeg er søster Ruth.

– God dag, søster. Sett deg, er du snill, og fortell meg om deg selv.

Søster Ruth satte vesken på gulvet og la hendene i fanget.

– Jeg er tjuetre år gammel, og har arbeidet som sykesøster siden jeg ble ferdig med sykepleierskolen for to år siden. Jeg arbeidet på et sykehus i London før jeg bestemte meg for å reise hjem. Jeg er født og oppvokst her i distriktet. Jeg forstår det slik at det er en eldre kvinne her som har behov for pleie?

– Det stemmer. Hun heter Vera, og har vært ansatt som tjenestepike her siden hun var ung. Hennes mann døde for ett år siden. Jeg antar at doktoren har fortalt deg hva som feiler henne, men vi har bestemt oss for at hun skal få være her resten av sitt liv.

– Det er svært generøst av Dem, sa søster Ruth. – De fleste i Deres situasjon ville ha sendt henne til et pleiehjem.

Lizzie kom inn med en kanne te, dekket på og skjenket i til dem før hun forsvant ut igjen.

– Jeg er klar over det, men Vera hører til her, sa Aila. – Hun har, som sagt, bodd her siden hun var svært ung, og hun hører hjemme her.

– Hva vil De at jeg skal hjelpe henne med? sa søster Ruth og drakk forsiktig av teen.

– Hun klarer fremdeles mye selv, men doktoren har forberedt meg på at hun vil bli dårligere. Du må snakke med henne og høre hva hun vil at du skal gjøre.

– Så da behøver jeg ikke å komme hit hver dag eller flytte inn her?

– Ikke foreløpig. Kanskje vi skal gå og snakke med Vera etter at vi har drukket teen?

Ruth nikket.

– Det er vakkert her på Darnly House, sa hun. – Da jeg var liten, pleide vi å kjøre forbi her når vi skulle besøke besteforeldrene mine på gården deres. Mor snakket alltid så pent om herr Darnly og hans hustru, Elizabeth. Jeg hører at din datter er oppkalt etter henne.

– Det stemmer, sa Aila. – Lever foreldrene dine?

– Det gjør de. De overtok gården da besteforeldrene mine døde. Jeg bor også der. Det er bare meg og foreldrene mine.

– Du er ikke gift?

– Nei, det er jeg ikke. Søster Ruth rødmet.

Aila betraktet henne. Hun var søt, med blondt hår og blå øyne. Munnen var fint formet og naturlig rød, nesen rett. Kroppen liten og nett. Det var noe fornemt og forfinet over henne. Hun gikk med en elegant og grasiøs gange som minnet mer om en adelspike enn en datter av en bonde. Pikene fra gårdene rundt omkring var preget av det harde arbeidet de måtte utføre. Eleganse var ukjent for dem. Hvor hadde Ruth lært å bevege seg slik? Vera ville like henne, det var hun sikker på.

– Hvis du er forsynt, går vi og ser om Vera er våken. Hun pleier å ta seg en hvil etter frokost.

Søster Ruth takket for teen og fulgte etter Aila opp trappen og bort til Veras værelse.

Aila banket lett på døren og ventet til hun hørte Vera si at de kunne komme inn.

Vera satt foran vinduet og leste. Lent inn mot stolen sto en stav. Hun pleide å spise frokost på kjøkkenet sammen med resten av tjenerskapet, men denne morgenen hadde hun bedt om å få frokosten servert på værelset sitt.

– Jeg trodde kanskje at du sov, sa Aila.

Vera tok av seg brillene og la dem på bordet ved siden av boken.

– Jeg fikk ikke sove mer, sa hun og flyttet blikket bort på søster Ruth.

– Dette er søster Ruth, sa Aila. – Hun vil hjelpe deg med det du trenger.

– God dag, Vera, sa søster Ruth.

– God dag, søster, sa Vera og smilte til henne. – Jeg burde reise meg, men du får tilgi at jeg blir sittende. Så, doktoren mener jeg har behov for hjelp. Da er det vel best å gjøre som han sier, sa hun og blunket til Aila. – Sett deg, søster, og la meg få se på deg.

Søster Ruth gjorde som Vera sa.

– Du er ung, sa hun og så granskende på henne. – Hvor har du fått utdannelsen din?

– Jeg er tjuetre år og gikk sykepleieskolen i London, sa søster Ruth. – Jeg har alle kvalifikasjoner i orden. Du kan spørre doktoren hvis du vil.

– Det trenger jeg ikke, har han sendt deg, er det godt nok for meg, smilte Vera.

– Hva kan jeg hjelpe deg med? Jeg har en annen pasient jeg må se til når jeg er ferdig her, så kanskje det er best vi kommer i gang. Stemmen var vennlig, men bestemt.

– Jeg kunne trengt et bad og fått på meg en ren kjole, sa Vera. – Og hvis du har noe liniment som kan smøres på de vonde knærne mine, hadde jeg blitt glad.

– Det har jeg, doktoren sendte med meg en flaske han sa jeg kunne bruke, sa søster Ruth. Hun satte vesken fra seg og så på Aila. – Da tror jeg det er best at vi får være alene. Hvor er badeværelset?

– Det er i enden av gangen. Jeg skal sende pikene opp med varmt vann.

– Da sier de fra når det er klart, sa søster Ruth.

– Det skal jeg be dem gjøre. Når du er ferdig, vil jeg at du kommer innom meg før du går, sa hun til søster Ruth.

– Det er i orden, sa hun og smilte.

Aila gikk ned og ga tjenestepikene beskjed om å fylle badestampen, før hun gikk tilbake til stuen og satte seg. Hun fant frem broderiet og sydde videre på det som skulle bli en duk. Det fikk tankene hennes vekk fra William for en stund. Hun hadde lært seg å brodere, og var etter hvert blitt ganske flink. Fordypet i håndarbeidet, skvatt hun da hun plutselig hørte en stemme borte fra døren.

– Kommer du ikke, mummy? Vi venter på deg. Det var noe anklagende i den lyse, barnestemmen.

Aila løftet blikket og så Elizabeth stå i døren med filledukken klemt mot brystet.

– Det er ikke noe morsomt uten deg. Dessuten gråter Scarlett. Jeg tror hun er sulten.

Aila la broderiet fra seg og gikk bort til henne.

– Jeg venter på at sykepleiersken skal gjøre seg ferdig hos Vera. Si til Ylva at jeg kommer snart. Det gnistret til i de mørke øynene til eldstedatteren.

– Du må komme nå, sa Elizabeth bestemt, tok hånden hennes og dro henne med seg.

Aila sukket. Søster Ruth og Vera ble sikkert ikke ferdige på en stund, så hun kunne like gjerne gå ut og vente.

– Da går vi da, sa Aila.

Elizabeth trippet utålmodig ved siden av henne mens hun pratet i vei. Ordforrådet hennes ble stadig større, men det var ikke alltid lett å forstå hva hun sa. Hun var tross alt bare litt over to år. De mørke krøllene som stakk frem fra kysen og dekket den smale ryggen skinte som svart ibenholt i det sterke sollyset.

Ylva satt og vugget Scarlett i armene da de kom bort til henne.

– Hva er det med henne, det er ikke så lenge siden hun fikk mat, sa Aila og overtok Scarlett, som sutret og gned seg i øynene.

– Jeg tror hun plages av varmen, sa Ylva. – Reiven er tørr, så det er ikke det. Det er jo fryktelig varmt, selv om hun ligger i skyggen.

– Jeg tar henne med inn, sa Aila og kikket opp på den skyfrie himmelen. Det var ikke et vindpust, og solen stekte nådeløst ned på dem. En humle surret dovent rundt et blomsterbed borte ved fontenen.

– Jeg tar med meg Elizabeth og ser etter markblomster, sa Ylva. – Deretter kommer vi inn. Jeg blir helt ør av denne varmen. Vi har ikke mer limonade igjen heller.

– Det er fint. Dere finner meg i stuen.

Aila la Scarlett i vognen og trillet henne tilbake til huset. Hun roet seg da de kom inn i den halvmørke, kjølige hallen. Aila løftet henne opp og bar henne med seg inn i stuen, der hun la henne i vuggen. Det var svalere inne, og mer behagelig enn i den stekende varmen ute.

– Sov nå, jenta mi, sa hun og strøk den lille over kinnet. Scarlett smilte til henne før hun sovnet igjen. Aila ble stående og se på henne. Hun var så lik sin far at det gjorde vondt. Det var den samme nesen, de samme øynene og den samme bestemte haken. Hva ville skje med dem hvis ikke William kom hjem? Tanken var så uutholdelig at hun satte seg og grep broderiet, men la det straks fra seg igjen. Hun håpet at Cecil og Noah hadde gode nyheter når de kom hjem. Det var et lite halmstrå hun kunne gripe fatt i og holde fast på.

– Da er jeg ferdig for i dag, sa søster Ruth borte fra døren. – Er det noe mer fruen ønsker før jeg går?

Aila reiste seg og gikk bort til henne.

– Nei, jeg kommer ikke på noe. Når kommer du tilbake?

– Om en uke. Hun har ikke behov for mer enn det foreløpig. Men om det skulle være noe, er det bare å sende bud etter meg. Sørg for at hun smører knærne morgen og kveld.

– Det skal jeg passe på at hun gjør, smilte Aila.

– Hun ba meg si at hun vil snakke med Dem, sa søster Ruth. – Da må jeg gå.

– Jeg skal følge deg ut, sa Aila.

Idet hun åpnet ytterdøren, kom Elizabeth og Ylva inn. Søster Ruth så et øyeblikk på Elizabeth, før hun hilste vennlig på Ylva og forsvant ut.

– Så det var pleiersken, sa Ylva. – Hun var pen. Vent til Daio ser henne, han kommer til å bli fra seg av beundring.

– Kanskje det, men nå må jeg opp til Vera. Ta med deg Elizabeth inn i stuen og vent på meg der, er du snill.

Aila hastet opp til Vera, banket på og gikk inn til henne. Hun ble overrasket da hun så at Vera lå i sengen med nattkjolen på, mens en ren bluse og et svart skjørt hang over en stolrygg. De skitne klærne lå på gulvet. Hun fikk be en av pikene ta det med når de rengjorde værelset.

– Har du lagt deg? Jeg trodde du ville komme ned i stuen, sa Aila.

Vera vinket henne til seg. Aila dro en stol bort til sengen og satte seg.

– Den unge damen beordret meg i seng etter badet, og ba meg sove et par timer. Jeg tar meg en liten blund, så kommer jeg ned senere. Jeg vil gjerne sitte litt ute, varmen er bra for meg.

– Ja vel, si fra hvis du trenger hjelp til å kle på deg, sa Aila.

– Det klarer jeg selv, enn så lenge, og takk Gud for det, sa Vera og smilte.

– Er du fornøyd med søster Ruth? sa Aila. – Jeg kan finne en annen hvis du ikke liker henne.

– Nei, hun er god nok. Bestemt, men vennlig, slik hun er lært opp til. Det er bare uvant at andre skal hjelpe meg med å stelle meg. Problemet er at jeg ikke alltid klarer å bøye meg, men jeg klager ikke. Jeg kjenner forresten foreldrene hennes. Det er skikkelige folk.

– Jaså, jeg vil gjerne høre mer om dem.

– Det skal du få, men nå vil jeg sove, sa Vera.

– Da skal jeg la deg være i fred, så kan vi sitte ute en stund når du har stått opp.

Aila gikk tilbake til stuen og satte seg sammen med Ylva.

– Vera kjenner foreldrene til sykepleiersken, sa Aila. – Jeg er spent på hva hun har å fortelle. Søster Ruth sa at de bodde på en gård ikke langt herfra.

– Så hun er herfra, sa Ylva. – Hvordan gikk det med Vera og søster Ruth?

– Det gikk bra. Jeg har tenkt på noe annet … Har du hørt noe fra Lionel?

– Nei, da ville jeg ha sagt det til deg, sa Ylva. – Jeg lurer på hvor han er? Cecil sa jo at han var på vei hjem. Bare det ikke har hendt ham noe.

– Ikke tenk slik, er du snill, sa Aila. – Lionel kan ta vare på seg selv.

– Det er sant, men jeg savner ham.

– Det forstår jeg, men han kommer nok snart, trøstet Aila.

– Har du snakket mer med Cecil om smykkene vi fant, og skjøtet? Ylva dreide samtalen bort fra Lionel. – Og hva med det skjulte rommet du snakket om?

– Jeg skal gjøre det, men det har vært så mye annet å tenke på, sa Aila.

– Kanskje det ligger en skatt gjemt i det rommet? sa Ylva. – Det hadde vært fint.

– Det hadde det, men jeg tviler på at vi finner noe, hvis det i det hele tatt eksisterer. Det kan hende det bare er en av de mange merkelige historiene om godset.

– Det er sant, sa Ylva og stirret drømmende ut av vinduet. – Av og til lengter jeg hjem, sa hun. – Til et bekymringsløst, enkelt liv der jeg blir godtatt som den jeg er. Gjør ikke du også det iblant?

Aila måtte tenke seg om.

– Det gjør jeg, men ikke så ofte som før. Det verste er tanken på Isak. Innimellom undres jeg på om jeg noen gang får se ham igjen. Jeg vil så gjerne bli kjent med ham, vise ham hvor han ble født og fortelle ham hvorfor det ble som det ble.

– Jeg er sikker på at du får se ham igjen, sa Ylva. – Men vil du reise tilbake til Finnmark? Ravna og Issat må da være gamle nå.

– De er ikke så gamle, sa Aila og skjøv tanken fra seg. – Her og nå har jeg nok med alt som skjer her.

– Ja, det er sant.

Det ble stille. Aila ble sittende og se på Elizabeth, som satt på gulvet og lekte fredelig med dukkene sine.

– Hva tenker du på? sa Aila og flyttet blikket til Ylva.

– Hva gjør du hvis William ikke kommer hjem? sa hun forsiktig. – Hvis han er død? Jeg vet at jeg ikke skal sladre, men jeg overhørte en samtale mellom Cecil og George en kveld jeg gikk ut for å trekke frisk luft før jeg gikk til sengs.

– Hva snakket de om?

– Cecil sa at hvis William er død, skal en forvalter overta driften av godset til Elizabeth er voksen nok til å gifte seg og kan ta over. Og at det beste ville være om du og barna reiste hjem til Senja for en stund. Alle tjenerne, bortsett fra Mildred og George, vil bli sagt opp og det meste av huset stengt av. Vera blir sendt til et pleiehjem.

– Hva? Er du sikker på at du hørte rett? Aila sperret opp øynene.

– Ja, jeg er sikker på det.

– Hvordan kan han gjøre det? Dette er hjemmet vårt.

– Snakk med ham, Aila. Finn ut hva han tenker om fremtiden hvis William ikke kommer tilbake. Ikke si at jeg har sagt noe. Han blir rasende hvis han får vite at jeg har lyttet.

– Jeg skal ikke si noe, sa Aila.

Hun var sjokkert over at Cecil gikk med slike planer. Det virket så usannsynlig, men kunne det likevel stemme? Hun måtte snakke med ham, selv om hun gruet seg til samtalen.