Jill Mansell

Årets største begivenhet

Oversatt av Linda Marie Vikaune

2023 var det året da jeg ble både en lykkelig svigermor og en forgapt bestemor, så hvem andre kunne jeg dedisere denne boken til enn Lydia, Arthur og det fullstendig bedårende spedbarnebarnet mitt, Jessica Abigail? Jeg er så glad i dere alle tre!

Kapittel 1

Å, herregud, det var ham. Det var faktisk ham.

I det ene øyeblikket satt Lottie på enden av en kirkebenk omtrent midt i kirken og nøt synet av solskinnet som strømmet gjennom de fargerike glassmaleriene, mens hun trakk inn duftene av varm stein, gamle bibler og bivokspolish. I det neste hørte hun en latter som fikk alle de små hårene på armene til å reise seg og stritte.

Det kunne ikke stemme. Det var bare ikke mulig. Men samtidig visste hun hvem latteren tilhørte. Selv så mange år senere kunne hun ha kjent den igjen hvor som helst.

Hun rettet seg opp, strakte hals som en surikat, og speidet ut over benkeradene på den andre siden av kirken. Hun skakket på hodet til den ene og den andre siden for å se forbi havet av dekorative hatter, og til slutt fikk hun et glimt av bakhodet hans. Ingen tvil. Hun kjente det igjen med det samme.

Max Farrell. Så absurd. Sist hun så ham, hadde de begge bodd i Oxford … helt til den dagen da det skjedde, og faren hans hadde sendt ham av gårde til Irland. Og nå, tretten år senere, var de begge invitert i bryllup over tre hundre kilometer fra Oxford.

Og wow, det føltes definitivt rart å se ham igjen.

«Hvem ser du på?» Hannah, som satt ved siden av henne, hadde lagt merke til at hun stirret. «Har du fått øye på en kjekkas?»

«Bare en jeg ikke har sett på mange år.» Lottie klarte ikke å rive blikket fra ham. Max snakket med et par av brudesvennene, som han tydeligvis kjente fra før. «Vet du hvor Cameron gikk på universitetet?»

«Ehm … jo da, jeg tror han nevnte det en gang. Var det oppe i Skottland et sted? Der hvor prins William møtte Kate?»

«St Andrews.» Lottie nikket for seg selv; det kunne stemme. Hun hadde hørt rykter om at Max hadde fullført utdanningen der. Cameron, som snart skulle vies til sin Freya, hadde antakelig invitert flere av sine gamle universitetskompiser til bryllupet. Og Max hadde tydeligvis vært en av dem.

Hun kunne ikke se stort av ham fra denne vinkelen – det var en forseggjort bukett av rosa og kremhvite roser og rosa liljer i veien – men han var fortsatt Max, mørkhåret og solbrun, med det brede smilet og de høye kinnbeina … herregud, selvfølgelig var de fortsatt høye, han kunne ikke akkurat ha fått dem senket heller. Og han hadde på seg en marineblå dress med hvit skjorte, men mer kunne hun ikke se herfra.

Men så snart vielsen var over, skulle hun gå og snakke med ham …

«Hvem av dem er det? Den skallete?» Hannah dultet i henne. «Eller han med det lilla slipset?»

«Han sitter til venstre for dem.»

«Ååå, han, det må jeg si. Er det en eks? Alltid moro å støte på en gammel kjæreste i et bryllup, spesielt når han ser så bra ut.» Hun nikket mot Lotties skarlagenrøde silkekjole og la til: «Og det skader ikke at du ser temmelig hot ut selv også.»

Og det hadde hun rett i. Etter Lotties erfaring støtte man som oftest på ekser bare når man var iført en posete, gammel T-skjorte med iskremflekker på fronten, eller når man virkelig burde ha vasket håret og barbert leggene, men ikke hadde hatt tid. Men … «Han er ikke en eks. Vi bare kjente hverandre på skolen.»

Hvilket var sant, men heller ikke den hele og fulle sannheten. Det hadde vært et helt univers av muligheter i ferd med å bli noe mer … helt til den dagen da det skjedde, og det livet de begge kjente, hadde forandre seg til det ugjenkjennelige over natten.

Men hun hadde ikke tenkt å begynne å fortelle hele den komplekse og opprivende historien nå.

«Desto bedre. Kanskje det er på tide å finne ut hva du har gått glipp av. Hvis jeg hadde vært singel, hadde jeg definitivt ikke kastet bort sjansen. Han er dødsdeilig.»

«Hm,» sa Jerry. «Jeg sitter rett ved siden av deg, i tilfelle du har glemt det.»

«Som om jeg kunne glemme det, elskling.» Hannah klemte forlovedens hånd betryggende før hun lente seg mot venstre og hvisket teatralsk til Lottie: «Jeg sier bare at han fyren der ser ut som han virkelig kan å kysse.»

«Jeg er her fremdeles,» påpekte Jerry med latter i stemmen.

«Du burde gå bort til ham,» sa Hannah. «Gå og si hei!»

Lottie vred seg på den harde trebenken som var glatt av elde, og så på klokken. Den var fem på tre, og vielsen kunne starte hvert øyeblikk. Dessuten hadde hun ikke lyst til å gjøre det med så stort publikum til stede; Max var faktisk troende til å late som han ikke kjente henne igjen. «Det er ikke nødvendig, jeg kan vente til vi er ferdige her.»

«Øynene dine glitrer.» Hannah var irriterende observant. «Jeg hører du sier at han ikke er en eks, men det er noe du ikke forteller meg.» Hun så på Lottie og hevet et øyebryn. «Jeg tror det var noe på gang mellom dere to. Når møtte du ham, egentlig?»

«Når ble du så nysgjerrig?» spurte Jerry på den andre siden av Hannah.

«Jeg ble født nysgjerrig. Kom igjen,» sa Hannah oppmuntrende. «Ut med det.»

«Greit.» Lottie trakk på skuldrene; det var ikke enkelt å virke rolig når alle innvollene hadde nervøse rykninger. «Jeg møtte ham da jeg var seks år gammel.»

«Å, så bedårende.»

«Det høres kanskje bedårende ut. Men tro meg, det var det ikke.»

Minnene om det første møtet hadde aldri bleknet; hele begivenheten hadde tvert imot utkrystallisert seg i sinnet hennes, og hun kunne huske hver minste detalj like tydelig som om det var i går. Det var bare noen uker før sjuårsdagen hennes, og Max var overdrevent selvsikker fordi det var hans første skoledag på Ashley Road barneskole, mens hun hadde gått der i evigheter allerede.

Frøken Philpott hadde plassert ham ved siden av Lottie og bedt henne om å passe på ham, vise ham rundt og svare på eventuelle spørsmål han måtte ha, og det hadde fått Lottie til å føle seg spesiell og viktig. Men det første han hadde sagt til henne etter at frøken Philpott hadde overlatt dem til seg selv, var: «Jeg har en venn som hadde en mus som het Lottie. Du minner litt om en mus.» Og så hadde han satt opp en museaktig grimase som først hadde gjort henne paff og deretter fylt henne med sinne, og fått henne til å svare: «Men jeg har en venn som har en gris som heter Max, og den er like stygg som deg.»

Og da så han på henne som om han syntes synd på henne, og svarte: «Men det er ikke sant, er det vel? Du bare fant på det.»

Og fra det øyeblikket hadde det fortsatt på samme vis. Max frydet seg over å erte og plage henne så ofte han kunne, og hun tok igjen, fordi … tja, fordi hun ikke kunne la være. Det var bare sånn det fungerte. Da Max dyppet enden av flettene hennes i skolelim, hadde hun tålmodig ventet på det rette øyeblikket, og hadde hevnet seg ved å helle glitter i hetten på den grønne anorakken hans. Da hun fant insekter i skolesekken sin, trengte hun ikke å lure på hvem det var som sto bak. Og da de dro på klassetur til Cotswold badeland, skjønte Max med det samme hvem som hadde kastet sokkene hans i innsjøen.

Etter hvert som årene gikk, hadde hun fått utallige sjanser til å forbedre de sarkastiske stikkene etter det første, og pinlig tafatte, forsøket. Hun kunne bla i minnene som i et ukeblad: De hadde ertet hverandre konstant, og gjort pek og gjenpek – både i klasserommet og utenfor – og likevel hadde de underlig nok aldri blitt uvenner. De hadde kanskje aldri sett på hverandre som gode venner, men det hadde alltid vært morsomt og underholdende å prøve å få overtaket på den andre.

Helt til den dagen da det skjedde, og alt ble forandret.

«Se på deg, da, du er tusen mil unna.» Hannah ga seg ikke. «Du er virkelig helt satt ut av å se ham igjen. Hva er det du ikke forteller meg? Jeg vet du sier at det ikke skjedde noe da dere var små, men hva med senere?»

Var Hannah en heks eller noe? Lottie pustet ut; det var nettopp derfor hun var så glad for at hun hadde fått et visst forvarsel før hun havnet ansikt til ansikt med Max igjen, så hun hadde tid til å snakke strengt til seg selv og ta seg sammen og oppføre seg rolig og fattet og –

«Nå begynner det.» Hannah løftet en pekefinger idet de hørte brudens bil svinge opp foran kirken. «Perfekt timing. Du blir nødt til å fortelle meg det etterpå.»

Men i neste øyeblikk, akkurat idet presten ga signal til organisten og alle gjorde seg klar til brudens nær forestående ankomst, hørte de en stemme utenfor rope: «Nei, ikke stopp, ikke kom ut av bilen! Beklager, men kan dere kjøre rundt og komme tilbake igjen? Vi trenger bare fem minutter. Og så kan du komme tilbake og gifte deg, det lover jeg.»

Kapittel 2

Sytten minutter tidligere

Det Ruby Vale virkelig hadde gledet seg til da hun kom hjem fra en travel tredagers forretningstur til London, var en kjølig dusj etterfulgt av et par timer ute i hagen, på en solseng og med et glass vin og en god bok.

Det hun fikk i stedet, var fryktelige nyheter og enda frykteligere nyheter, og på toppen av det hele den frykteligste nyheten av alle.

Hun trodde kanskje hun var i sjokktilstand, men når man ble utsatt for så mye informasjon i løpet av mindre enn to minutter, var det vanskelig å si sikkert.

«Å, herregud, ikke besvim. Sett deg ned. Her, stol!» Iris førte henne bort til en før beina ga etter under henne. «Menn, altså. Hva er det med dem? Jævla drittsekker, alle sammen. Altså, jeg visste jo det fra før, jeg har alltid visst det, men jeg trodde virkelig at din var annerledes. Jeg kunne ikke tro mine egne øyne da jeg så dem. Og hvis jeg hadde hatt støvsugeren på, hadde vi fortsatt vært lykkelig uvitende. Men jeg holdt på å vikle ut ledningen før jeg plugget den i, da jeg hørte at han kom inn i huset. Og jeg skulle akkurat til å rope hei så han skulle vite at jeg var der, men så hørte jeg latter og skjønte at han hadde med seg noen.» Hun skar en grimase som om det hele bød henne imot. «Men da var det allerede for sent; de var i full klinsj. Jeg hørte at de kom opp trappen, og da var det for sent å si noe. De trodde de var alene. Så jeg ble der jeg var, inne på gjesterommet, mens de gikk inn på … altså, på soverommet deres.»

Ruby lukket øynene. Hun følte seg kvalm.

«De holdt ikke på særlig lenge. Men det var temmelig høylytt.» Hun skar en grimase igjen. «Og du må virkelig få fikset det hodegjerdet. Nok om det, jeg ventet til de var ferdige og hadde gått ned igjen, og de lo fortsatt og … du vet, sa ting som man ikke har lyst til å høre. Og så dro de, og det var da jeg gikk bort til vinduet og så hvem det var. Herregud, jeg kunne ha besvimt av sjokket. Så jeg tok video av dem.» Hun holdt opp mobilen sin som en skuespiller som løftet opp en Oscar. «Jeg tenkte det var best å filme det, kan bli greit å ha en gang. Og så kan de ikke anklage meg for å ha diktet det opp.»

Hun hadde et poeng der. Iris, som gjorde rent for dem to ganger i uken, var fresk og freidig, med et knippe lugubre ekskjærester og imponerende edderkoppaktige løsvipper. Hun hadde dype utringninger og korte shorts, og hadde tatovert Se opp like over bysten. Hun var en herlig person med sterk moral, men Ruby visste at de som ikke kjente henne, ikke var klar over det, og kunne finne på å dømme henne etter utseendet.

«Best du får i deg denne.» Iris stakk et brandyglass i Rubys skjelvende hånd. «Du, skulle du ønske jeg ikke hadde sagt noe?»

«Nei.» Ruby ristet på hodet. «Nei!»

«Bra. Jeg hadde fått dårlig samvittighet hvis du hadde sagt ja. Jeg fortalte deg det fordi jeg liker deg mye bedre enn jeg liker ham. Vil du se videoen?»

«Nei takk.» Men hun visste at hun ble nødt til det. Hun visste at det måtte gjøres. Så hun tok en stor slurk brandy, stålsatte seg og sa: «OK.»

Med Iris’ varme hånd hvilende vennlig på skulderen hennes så hun mannen sin og kvinnen komme ut gjennom ytterdøren sammen etter det ikke lenger så hemmelige elskovsmøtet. Det hadde skjedd dagen før, mens hun var oppe i London. Og kroppsspråket mellom dem talte sitt tydelige språk da de gikk tilbake til Peters blå Volvo – hun hadde armen rundt livet hans, og han hadde hånden på baken hennes da de lente seg mot hverandre og vekslet ord Ruby ikke kunne høre, men antakelig kunne gjette seg til.

Det var kvinnens identitet som var det største sjokket, for ikke å snakke om at Peter åpenbart foretrakk henne og heller ville ligge med henne enn med sin egen kone.

Og som om hun kunne lese tankene hennes, utbrøt Iris: «Herregud, hvem i all verden er det som vil ha henne når de har deg? Du er jo vakker!»

Nettopp. Ruby nikket og kjente fornærmelsen stige som magesyre i halsen.

«Hun er eldre enn deg! Og se på klærne hennes.»

Ruby kikket. Hun hadde alltid prøvd å kle seg pent og framheve sine beste trekk, men det var kanskje ikke så viktig. Kvinnen på videoen hadde på seg en enkel, grå kardigan over en kremhvit bluse, og et brunt skjørt som gikk til under kneet, og beige joggesko. Kanskje det var den typen antrekk mannen hennes innerst inne foretrakk.

«Og bare tanken på at hun våget å se ned på meg,» fortsatte Iris med et snev av skadefryd. «Alle de gangene hun har kalt meg inn på kontoret og prøvd å få meg til å føle meg som en ubrukelig mor. Den sylfrekke kjerringa! Du vet hva du er nødt til å gjøre, ikke sant?»

Ruby så de siste få sekundene av videoen, hvor Peter og den andre kvinnen nå sto tett omslynget og kysset hverandre som nyforelskede tenåringer. Til slutt trakk de seg motvillig fra hverandre, satte seg i bilen og kjørte sin vei.

Hun snudde seg mot Iris. «Kan du sende meg en kopi av dette?»

Det tok bare et øyeblikk. «Sendt.»

Den første gnisten av sjokk og vantro blusset opp og ble snart til et flammende raseri. «Nei,» sa Ruby. «Kom igjen, fortell meg hva du synes jeg må gjøre nå.»

Iris hadde hatt et døgn på seg til å venne seg til tanken. Hun sjekket klokken. «Tja, hun skal stå på scenen og åpne maifesten klokken halv fire.» Hun sendte Ruby et utfordrende blikk. «Hadde jeg vært deg, hadde jeg dratt ned dit og gitt henne så hatten passet.»

Ruby trakk pusten dypt. Øye for øye, tann for tann. Gjengjeldelse. Kunne hun gjøre det? Fram til i dag hadde hun aldri vært typen som ville konfrontere en annen kvinne. Men nå hadde alt dette skjedd, som lyn fra klar himmel, og det føltes med ett som om Peter hadde blitt et helt annet menneske.

Og i så fall kunne vel hun også bli en annen?

Adrenalinet fosset gjennom henne uten å finne utløp. Hun hadde vært borte i tre dager, og nå var hjernen helt blank. «Vet du hvor han er nå?»

«Oppe ved kirken,» sa Iris. «Sammen med alle de andre.»

Selvfølgelig. Bryllupet. Som skulle starte om noen få minutter.

«Og like etter det,» la hun til, «reiser han til Liverpool.»

«Hva? Hvor skal han reise, sa du?» Peter hadde ikke sagt et ord om Liverpool til Ruby.

«Han nevnte det sist jeg var her, like etter at du dro på onsdag. Han sa det var et slags klosteropphold.»

Å ja, det påståtte kontemplative klosteroppholdet med taleforbud, det hadde hun helt glemt.

«Høres mer ut som en diger løgn.» Hun hadde altfor mye adrenalin i kroppen nå, og dette kunne virkelig ikke vente til han kom tilbake fra Liverpool. Ruby tok en beslutning og sprang opp av stolen. «De skal ikke få slippe unna med dette.» Hun hadde kanskje ingen konkret plan i tankene, men hun kunne ikke bare sitte der. Noe måtte skje, ellers kom hun til å eksplodere. Og de fleste bruder kom jo for sent til bryllupet, ikke sant? Det var en tradisjon Peter alltid hadde syntes var irriterende, men hvis det betydde at hun fikk tid til å konfrontere ham, kunne hun like gjerne benytte seg av det.

«Bra for deg. Hei, vent på meg!» ropte Iris frydefullt og løp ut av kjøkkenet etter henne. «Jeg blir med!»

St. Mary’s, en landsbykirke som var mange hundre år gammel og hadde et litt skjevt spir, lå bare noen hundre meter unna. Solen skinte fortsatt, og Ruby ble så svett på ryggen at kjolen, som ikke kunne maskinvaskes, klistret seg til henne. Da de løp opp innkjørselen, så hun at brudens bil hadde slått dem på målstreken og kjørte langsomt opp foran inngangen. Pokker, de kunne ikke avbryte seremonien når den først hadde begynt, så hun måtte komme seg inn før bruden.

«Hei, se hit!» Iris vinket, stakk tommel og pekefinger i munnen og plystret øredøvende for å fange sjåførens oppmerksomhet.

Da han så seg rundt og sveivet ned vinduet på førersiden, trakk Ruby pusten panisk og ropte: «Nei, ikke stopp, ikke kom ut av bilen! Beklager, men kan dere kjøre rundt og komme tilbake igjen? Vi trenger bare fem minutter. Og så kan du komme tilbake og gifte deg, det lover jeg.»

Freya Nicholson, bruden som satt i baksetet på limousinen sammen med moren Tess, så overrasket, men ikke nevneverdig bekymret ut. Hun lente seg fram og vinket lett til Ruby, og sa: «Er de ikke klare ennå? OK, det gjør ikke noe, ser deg om fem minutter. Du ser veldig fin ut, forresten. Herlig kjole!»

Det var en herlig kjole, i hvit bomullsschintz med store, lyserøde roser. Ruby var tørr i munnen, og tankene raste, men hun visste fortsatt hvordan man skulle svare på en kompliment. Hun viste fram hofteområdet, i tilfelle Freya ikke hadde fått med seg det beste av alt, og svarte: «Tusen takk. Den har lommer også!»

«Kom igjen.» Iris ga henne en liten dytt i retning av de åpne kirkedørene. «Nå har du sjansen. Inn med deg.»

«Hva er det som foregår?» Alle i kirken snudde seg for å se hvem som sendte bruden av gårde, og Hannah sa ivrig: «Å jøss, tenk om det er noen som har kommet for å stoppe vielsen? Akkurat som i Landsbypresten? Jeg har alltid hatt lyst til å se det skje i virkeligheten!»

«Jeg tviler på at det er det.» Lottie ristet på hodet, for det var simpelthen ikke mulig. «Det er tross alt Cameron og Freya vi snakker om her.»

«Kanskje Cameron er gift allerede. Eller kanskje han er morder … eller på flukt fra loven …»

I neste øyeblikk smalt det i høye hæler som klapret mot steinheller, og inn hastet en skikkelse i rosa og hvitt. Lottie og Hannah vekslet skuffede blikk, for det var ikke noe spennende i det hele tatt, det var bare prestens kone, Ruby Vale.

«La meg gjette,» hvisket Lottie. «Enten har bredbåndet sluttet å virke hjemme i prestegården, eller så har hun funnet en diger edderkopp i badekaret.» For Ruby mente ikke å være overdramatisk, men det hendte hun var det likevel. Hun var en av disse kunstneriske typene. Til tross for at hun ikke var noen hyppig kirkegjenger selv, hadde hun vært gift med presten, Peter Vale, i mange år og var generelt godt likt i Lanrock. Som glamorøs forfatter og illustratør av en voldsomt populær serie barnebøker var hun dessuten for en av byens mindre kjendiser å regne.

«Jeg må snakke med deg,» utbrøt hun og pekte på mannen sin. «Alene.»

Peter Vale sto ved siden av talerstolen og sjekket listen med liturgien. Han så opp. «Jeg er ganske opptatt for øyeblikket. Vielsen skal begynne hvert øyeblikk.»

«Peter. Bare et par ord inne i sakristiet. Vær så snill.»

«Dette er virkelig ikke et beleilig tidspunkt, elskling. Kan du ikke komme tilbake etter at vi er ferdige?» sa han med et nesten umerkelig snev av ergrelse i stemmen. Samtidig gjorde han en diskré gest med hånden som holdt programmet for vielsen, som om han viftet unna en irriterende veps.

Lottie betraktet dem, nysgjerrig på hva dette opptrinnet handlet om. Ruby trakk pusten dypt nå, øynene hennes var store som tinntallerkener, og hun hadde fått et slør av svette på den slanke halsen.

«Senere, elskling,» sa Peter ettertrykkelig med overdreven tålmodighet.

Ut av skyggene steg Iris Norton, kjent for de fleste av innbyggerne i Lanrock for sin freidige personlighet, sine utmerkede renholdsevner og sin likefremme tale. I den selvlysende, grønne singleten som blottet magen, og i en fillete denimshorts gled hun ikke like ubemerket inn blant bryllupsgjestene som Ruby gjorde, men hun hadde heller ikke mistet munn og mæle.

«Greit,» sa hun til presten fra enden av midtgangen. «Vi går. Kona di ville bare fortelle deg at hun vet alt. Men det er greit, bare sett i gang, du, vi har steder å dra og folk å snakke med. Spesielt ett menneske …»

«Jeg beklager, jeg er redd jeg ikke aner hva du snakker om.» Peter ristet på hodet, tilsynelatende fullstendig perpleks.

«Ingen fare, vi stikker. Vil ikke gå glipp av den gylne muligheten, vet du.» Iris kakket spøkefullt på klokken. «Vårt store øyeblikk, hvis du skjønner hva jeg mener.»

Ruby fikk summet seg og la til: «Jeg gleder meg til å fortelle alle hva som har foregått. Det blir så gøy!»

Peters ansikt ble tåkefarget. Hele menigheten, som hadde snudd seg for å se på Ruby, snudde seg nå tilbake mot presten for å få med seg hans reaksjon.

«Hør her, jeg vet ikke hva du kan ha hørt, men dette er la-latterlig.» Han snublet i ordene og kom hastende nedover kirkegulvet mot dem. «Jeg har en vielse å –»

«Det var ikke kona di som hørte det,» sa Iris like blidt. «Det var meg. Og jeg tok opp alt på video også.»

Nå satt alle inne i kirken og måpte. Lottie hørte Hannah mumlet: «Å, herregud, dette er fantastisk. Sier de virkelig det jeg tror de sier?»

«Når det er sagt,» fortsatte Iris og tryllet mobilen fram fra behåen, «hadde jeg aldri gjettet at hun var din type. Smaken er som baken, som de sier.»

«OK, nå er det nok,» hveste Peter med sammenbitte tenner. «Ut.»

«Ja da, vi skal gå,» sa Ruby. «Vi drar rett bort til henne. Jeg lurer på hva alle kommer til å si når de får høre hva vi har å fortelle dem.»

Han ble enda blekere. «Det kan du ikke gjøre. Nei, det kan du ikke.»

«Eller hvis vi snur på det,» kvitterte Ruby, «kanskje du ikke skulle ha gjort det du gjorde.»

Programmet krøllet seg i den stadig hardere knyttede neven hans. «Men det er ikke sant.»

Iris hermet etter den paniske tonen hans. «Men det er jo det. Du vet det, og vi vet det.» Hun la hånden på Rubys arm. «Kom, så går vi. Føler du deg litt bedre nå?»

Ruby snudde seg og så på henne. «Vet du hva? Jeg gjør faktisk det. Jeg synes nesten det begynner å bli morsomt.»

«Vent!» hylte Peter da de snudde seg for å gå. «Du kan ikke gjøre dette!»

«Ikke det?» parerte Ruby. «Det får vi se på.»

«Du var fantastisk. Jeg visste at du kom til å være fantastisk.» Iris klappet i hendene da hun fulgte etter Ruby gjennom den buede inngangen.

Inne i kirken holdt forsamlingen pusten. Et lite barn sa: «Mamma, jeg må tisse.» Fra en av benkene på den andre siden av midtgangen hørte Lottie den velkjente latteren til sin barndoms nemesis, og hun kjente hjertet gjøre saltomortale.

Etter å ha stått naglet til gulvet i flere sekunder sa Peter Vale med ett, med en skingrende stemme som ikke hørtes ut som ham i det hele tatt: «Jeg beklager virkelig, jeg kommer tilbake så snart jeg kan.»

Og så løftet han opp prestekjolen på hver side og beinfløy ut av kirken.

Kapittel 3

Gisp av overraskelse, sjokk og dårlig skjult fryd bølget gjennom den gamle steinkirken. Lottie så Cameron Bancroft, som sto oppe ved alteret, ta innover seg denne uventede floken i bryllupsplanen, men han tok det med stor ro.

«Dette er vanvittig,» sa forloveren som sto ved siden av ham. «Hva gjør vi nå?»

Cameron var lege, så han var ikke typen til å få panikk. Han trakk på skuldrene og henvendte seg til forsamlingen på sin sedvanlige vennlige og beroligende måte. «Det er ikke stort vi kan gjøre, er det vel? Det løser seg nok. Beklager forsinkelsen, folkens. Vi får vel bare vente til han kommer tilbake.»

«Synd vi ikke kan løpe etter dem,» hvisket Hannah i Lotties øre. «Jeg klør etter å finne ut hvem det er presten har hatt seg med.»

Det lille barnet som hadde klaget sin nød noen minutter tidligere, kunngjorde nå med skingrende stemme: «Nå må jeg både tisse og bæsje.»

Og på den andre siden av kirken, hvor brudesvennene satt på rekke og rad, hørte Lottie Max Farrell kunngjøre: «Og jeg kunne virkelig tenke meg en drink.»

*

Her oppe på toppen av åsen kunne man se havet glitre i solskinnet, like strålende blått som himmelen. Og denne perfekte vårdagen, første søndag i mai, var Lanrocks gater fulle av sommergjester.

Men selv blant alle turistene i fargeglade shorts, T-skjorter og kjoler var det likevel temmelig lett å få øye på en prest i flagrende, hvit messeskjorte over en svart prestekjole som halset bortover gaten som en pingvin i full panikk.

«Der er han,» sa Ruby og pekte. Han hadde hoppet over en steinmur for å ta en snarvei og komme fram før dem, og nå sto han halvt skjult i inngangspartiet til en butikk for å ta en telefon. «Prøver å advare henne, antar jeg.»

Men da de fortsatte ned åsen, så de ham gi opp uten å få svar og stikke mobilen unna, mens brystet hevet og senket seg mens han hev etter pusten.

Noen sekunder etter så han opp og fikk øye på dem, og Ruby så en blanding av følelser i ansiktet hans. Hun sanset hvor redd han var, og fikk en berusende følelse av makt.

«Jeg er så lei for det, jeg er lei for alt sammen,» utbrøt han da de kom fram til ham, «men du kan ikke gå og konfrontere henne. Det vil ødelegge karrieren hennes … karrierene våre …»

Hun nikket enig. «Jeg vil tro det gjør det.»

Han gikk inn i en sidegate så ingen skulle overhøre dem. «Ikke gjør det. Vær så snill, ikke gjør det.»

«Problemet her,» sa Iris, «er at du lever i den villfarelse at vi faktisk bryr oss.»

Han glodde forfjamset på henne før han vendte oppmerksomheten tilbake til Ruby igjen. «Vil du at jeg skal be på mine knær? Greit, jeg bønnfaller deg. Straff meg så mye du vil, men ikke la det gå utover Margaret.»

Klokken var nesten halv fire – det var bare snakk om minutter før Margaret Crane skulle gå på scenen og ønske barn og voksne velkommen til skolens årlige maifeiring. Ruby tenkte med undring på at hele hennes verden hadde implodert på mindre enn en time.

Svettedråpene rant nedover Peters hals, og de mørke flekkene spredte seg over stoffet i den svarte prestekjolen.

«Hvor lenge har dette foregått?» spurte hun. Om han sa at hendelsen i går var den første gangen, hvis det bare var et øyeblikks galskap, et engangstilfelle som ikke betydde noe, kunne hun tilgi ham?

Peters adamseple hoppet frenetisk over prestekragen. «Åtte måneder.»

Hva?

«Fy faen.» Iris ristet på hodet, nærmest beundrende. Hun hadde åpenbart ikke ventet såpass av ham.

Ja, fy faen. Ruby så inn i øynene til mannen hun hadde vært gift med de siste ti årene. «Elsker du henne?»

Ute på fortauet flere meter unna stupte en måke ned og rappet en softis i kjeks, etter å ha dasket den ut av hånden til et lite barn. Barnet ga fra seg et hvinende hyl, og i neste øyeblikk landet en annen måke på fortauet for å forsyne seg med en kjeksbit, så guttens skrik økte i både volum og raseri.

Slik var livet. Fullt av uventede uhell og stygge overraskelser.

«Ja.» Peter nikket. «Ja, jeg gjør det. Beklager.»

Ruby fikk følelsen av at hun hadde en ut-av-kroppen-opplevelse, at hun steg opp i luften og betraktet alle tre ovenfra. «Du må komme deg tilbake,» sa hun. «Alle venter på deg i kirken.»

Han så vantro på henne. «Jeg kan ikke gå fra deg her nede. Jeg vet ikke hva du har tenkt å gjøre.»

«Det er Freya og Camerons bryllupsdag. Du må vie dem. Det er tross alt jobben din.»

«Men jeg stoler ikke på deg. Jeg må advare Margaret. Jeg får ikke tak i henne …» Han tok fram mobilen igjen og trykket på knappen for å prøve igjen.

Ruby så at hendene hans skalv, at en muskel rykket i kjeven hans, og hun kjente panikken stråle ut fra ham i bølger. Han var mannen hennes, hadde vært det i ti år, men det var som å betrakte en fremmed – en med Peters ansikt og en annens hjerne. Men dette forklarte i det minste hvorfor sexlysten hans hadde pakket sammen og forlatt ham for så mange måneder siden. Og hun som hadde syntes synd på ham og trodd det var stressrelatert impotens.

«Hvorfor tar hun ikke telefonen?» Peter snudde på hælen, fortsatte å trykke på tastene og løp tilbake ut på gaten.

«Det ser ut som vi er på farten igjen.» Iris fulgte etter ham. «Skal vi løpe om kapp og se hvem som får først tak i henne?» ropte hun. «For jeg er temmelig kjapp, bare så du vet det. Jeg hadde ikke vært så sikker på at du vinner.»

Han begynte å sprinte og nådde hovedgaten foran dem. Så dreide han skarpt til høyre, kolliderte med en turist iført Manchester United-skjorte og rikosjetterte tilbake fra den store ølvommen hans. Mobilen fløy ut av hånden hans, falt i bakken med en klaprende lyd og spratt ut i veien.

«Hva i all …?» snerret turisten, mens Peter ga fra seg et desperat klynk og stupte etter mobilen for å redde den.

«Neeei!» ropte Ruby da en bil bråbremset, men ikke klarte å stoppe i tide, og traff Peter så han slo hjul bortover veien.

Å, herregud, ikke si at han er død. Det hadde vært altfor mye karma, altfor fort.

Alle i nærheten stoppet opp og snudde seg mot dem, både bilførere og fotgjengere. Ruby knuffet seg gjennom folkemengden som stimlet sammen rundt ham, og ropte: «Det er mannen min …»

Blodet dryppet fra et stygt kutt i pannen hans. Han stønnet av smerte, åpnet øynene halvt og mumlet noe hun ikke hørte.

«Jeg skal ringe en ambulanse,» sa Iris.

Ruby knelte på den støvete veien. «Dette går bra. Bli liggende, ikke rør deg. Hva er det du prøver å si?» Hun var jo ikke noe hjerteløst uhyre heller.

«M… mobilen,» mumlet han. «Hvor er den? Jeg må ringe Margaret.»

«Bilen kjørte over mobilen din. Den gikk i tusen knas,» sa Ruby. Akkurat som hjertet mitt.

«Hvor er Iris? Ikke la henne gå til skolen. Vær så snill.»

Tenk at hun faktisk hadde syntes synd på ham. «Hvor gjør det vondt?»

«Overalt. Skuldrene. Ribbeina. Hodet. Venstre kne.» Han flyttet forsiktig på seg, klynket og la til: «Bekkenet.»

«Uff da. Det ser ut til at det blir en stund til du kan ha sex igjen.»

Han lukket øynene. «Ingen grunn til å være sarkastisk.»

«Jeg er ikke det. Jeg er bare glad det ikke blir med meg.»

Ambulansen dukket opp et kvarter senere, etter å ha sneglet seg gjennom trafikken, og ambulansearbeiderne undersøkte Peter raskt, før de spente ham til en båre og løftet ham inn i kjøretøyet.

«Blir du med?» Den eldste av dem hadde tatt rede på at Ruby var den skaddes kone, og gjorde tegn til at hun skulle hoppe inn sammen med ham.

«Nei takk,» sa Ruby og ristet på hodet. «Jeg tror det er på tide han lærer seg å klare seg på egen hånd.»

Alle hadde blitt værende i kirken til å begynne med, som små barn som venter på at klasseforstanderen skal komme tilbake og ta kontroll over situasjonen. Men etter hvert som minuttene fortsatte å tikke av gårde uten noe tegn til at presten var på vei tilbake, tok det ikke lang tid før gjestene begynte å forlate kirkebenkene sine og vandre ut for å hilse på Freya og moren hennes, som nå ventet i limoen bortest i innkjørselen igjen, og spekulere på hva i alle dager som egentlig foregikk. Situasjonen med presten og hans kone var naturligvis svært fascinerende, men det var på siden av saken – når hadde han tenkt å komme tilbake og forestå vielsen?

Han måtte da dukke opp igjen snart?

Men han burde ikke ha stormet av gårde i vill panikk i utgangspunktet. Det var ikke særlig profesjonelt.

Utenfor, i solskinnet, gikk Lottie og lusket mellom et par velstelte graver og sjekket ansiktet stjålent i sminkespeilet hun for en gangs skyld – rent tilfeldig – hadde i vesken. Det var latterlig, men minst en million sommerfugler tok til vingene i magen hennes akkurat nå. Max var fortsatt inne i kirken sammen med brudgommen og svennene hans. Hun trykket et rent papirlommetørkle mot ansiktet, la på et nytt strøk leppestift og sprayet parfyme fra en bitte liten gratis vareprøve på halsen og håndleddene.

Så det var slik det føltes å være den som ikke passet inn. Alle andre satt med hakeslepp etter avsløringen om at presten hadde hatt en affære, og at hans kone nettopp hadde konfrontert ham med det i full offentlighet. Lottie kastet et blikk tilbake mot inngangen til kirken; hun var selvfølgelig overrasket, hun også, men akkurat nå hadde utsiktene til å treffe Max igjen en mye mer umiddelbar og merkbar virkning på henne.

Og – hun fikk nesten ikke puste – her kom han, ut av kirken, sammen med vennene sine, mens han lo av en vits eller artig kommentar, og så vanvittig kjekk ut i den mørke dressen. Han hadde alltid vært høy for alderen, og slank og atletisk bygd. Han hadde ikke latt seg selv forfalle i årene som hadde gått. Selv måten han gikk på, gjorde andre menn til skamme.

I neste øyeblikk snudde han seg bort fra vennene sine og så seg omkring; blikket hans gled langsomt og dvelende over brudens limousin, klyngene med gjester som snakket oppglødd sammen, og den velpleide kirkegården bortenfor. Til slutt møtte øynene hans hennes, og Lottie holdt pusten, men det kom ingen reaksjon, han bare betraktet de andre gjestene igjen. Å, herregud, han ante ikke hvem hun var, han kjente henne virkelig ikke igjen. Snakker om ydmykende …

Så snudde han brått på hodet, og oppmerksomheten hans falt på henne enda en gang idet gjenkjennelsen forsinket grydde fram. Han ristet kort på hodet og rettet en pekefinger mot henne mens smilet langsomt lyste opp ansiktet hans, og Lottie kjente lettelsen strømme gjennom seg. En av brudesvennene snakket til ham, men Max la en beklagende hånd på mannens arm og unnskyldte seg. Så forlot han gruppen og kom mot henne med den ledige, slentrende gangen hun husket så godt.

«Herregud. Av alle kirkegårdene i alle småbyene i hele verden,» sa han slepende, «måtte du komme gående inn i akkurat denne. Har du sett. Lottie Palmer. Og du ser fantastisk ut også … bortsett fra det der i håret ditt. Er det fuglebæsj?»