Martine Strømsnes

9

Husmorskolen

Juks og bedrag

Persongalleri

Kirsten Marie «Kikki» Werp, Randi Jensen, Anne-Marta Foss, Hanna Dal, Mette Abel og Sunniva Skaar: internatelever ved husmorskolen

Haldis Mortensen: bestyrerinne og husstellærerinne

Arvid Mortensen: bestyrerinnens sønn, distriktslege

Nina Mortensen: hans kone, husstellærerinne

Hulda Fjell: håndarbeidslærerinne

Håvard Arnesen: pedell, bor i Hønsehuset

Willy Tostrup: ung mann som jobber på Lillevik brusfabrikk

Herr og fru Nygård: lensmannen med frue

Magnus Gram: advokatfullmektig, Randis forlovede

Billa Hansen: leder for helserådet

Victor Ånes: ung mann som jobber ved Ånes såpefabrikk

Herr Berg: onkelen til Sunnivas mann, driver Bergs elektriske i Lillevik

Walter Vik: forfatter og tidligere timelærer

Louise Meyer: tidligere elev ved Husmorskolen, hjemsendt

Axel Rugland: lege og timelærer

Lilja Schreiner: Arnesens forlovede

Thomas Werp: Kikkis fetter

Slik sluttet forrige bok

«Kom hit, Trulte.»

Hun smilte forsiktig, gikk mot divanen og satte seg på kanten. Han trakk henne bakover, kysset henne på munnen.

«Willy,» fniste hun nervøst da han samtidig begynte å fikle med knappene i kåpen hennes.

«Er du ikke varm?»

«Ikke egentlig,» hvisket hun, men lot ham likevel kneppe opp alle knappene og trekke kåpen nedover skuldrene hennes.

Det kilte i magen da hun plutselig kjente hånden hans under blusen. Den var kald mot den varme huden, og fant straks veien mot brystholderen hennes. Med den andre hånden trakk han henne nærmere inntil seg på den harde, smale divanen. Det grove ullstoffet stakk gjennom blusestoffet på ryggen.

«Willy,» gjentok hun, mer usikkert denne gangen. Hun forsto hva han ville nå, skjønte hva som var i ferd med å skje. Men her? I bedehuset? Hva om det kom noen? Hun hvisket frem bekymringen, men Willy avfeide henne.

«Det kommer ingen. Ingen møter begynner så sent som dette. Vi har huset helt for oss selv.»

Usikkerheten verket i magen. Var dette så lurt?

Det er Willy Tostrup, gjentok hun for seg selv. Den kjekkeste gutten i hele Lillevik. Alle vil være sammen med ham, og nå er han her hos deg. Da sier du ikke nei.

Likevel kjente hun at hun var pinnestiv av nervøsitet da han fant frem til glidelåsen i siden på skjørtet hennes.

«Du behøver ikke å være redd,» sa Willy med en liten latter da hun instinktivt la hånden sin over hans. «Jeg skal være så forsiktig, så. Det er vel første gangen for deg.»

Med ett var Anne-Marta glad for at det ikke var mer lys i rommet, slik at hun kunne skjule rødmen. Dette var slett ikke hennes første gang. Den hadde vært sammen med Erling. Hva ville Willy ha trodd om han hadde visst det? Burde hun kanskje si det?

Nei, aldri i livet om hun våget å sette ord på noe slikt. Men kanskje kom han til å forstå det uansett? Ville han synes at hun var spennende og erfaren? Eller ville han bli skuffet og tro at hun var lett på tråden?

Hun ville plutselig gråte. Hun hadde jo bare gitt etter for Erling fordi de uansett skulle gifte seg og være sammen for alltid! Nå kunne hun aldri få møydommen sin tilbake.

Willy famlet ivrig med hofteholderen og strømpene hennes. Hun forsøkte å møte blikket hans, men han så ikke på henne. Han var for opptatt med å få av henne tøyet.

Hun burde stoppe ham. Innerst inne visste hun det. Hun kjente igjen den dårlige magefølelsen, og den pleide å stemme. I tillegg hørte hun Randis advarende stemme i hodet. Dette var ikke lurt. Det var ikke riktig.

Men hva ville skje om hun ba Willy om å stanse nå?

Kapittel 1

Lillevik, januar 1953

Kikki holdt den røde radioen sin i et fast tak under den ene armen og knuget skrujernet i motsatt hånd. Hun småløp mot Lillevik, og holdt flere ganger på å skli og falle på den isete bakken. Panikken steg, og tårene var faretruende nær.

Helt siden hun mottok den fryktinngytende beskjeden om at hennes fetter ønsket å møte henne ved havnen, hadde hun gått som på nåler mens hun vurderte de få mulighetene hun hadde for å komme seg ut av knipen hun hadde satt seg selv i. Å stikke hodet i sanden var ikke lenger et alternativ. Det var det hun hadde gjort hittil. Hun hadde vært dum nok til å tro at Thomas ville la henne være i fred. At han skulle fortsette livet sitt, seilende på de syv hav og glemme henne og det hun hadde gjort. Hun burde ha skjønt at det var en blåøyd tanke.

Thomas hadde jo allerede prøvd å få has på henne to ganger tidligere, etter at hun reiste til Lillevik. Han aktet ikke å gi seg så lett.

Første gang hadde han dukket opp i Lillevik for å gjøre krav på sakene hun hadde stjålet fra hans far; hennes onkel. Da hadde bestyrerinnen beskyttet henne. Hun hadde løyet og sagt at Kikki aldri hadde dukket opp ved skoleårets start. Om Thomas trodde det eller ikke, var ikke godt å si, men han hadde i alle fall måttet snu med uforrettet sak.

Så hadde den pokkers Louise Meyer på en eller annen måte fått snusen i hvor han befant seg og skrevet til ham, fortalt at alt bestyrerinnen hadde sagt, var løgn, at Kikki likevel befant seg på skolen. Da hadde han tipset lensmannen om hennes synder, og til og med antydet at det var hun som hadde tent på huset hjemme!

Hun hadde så vidt greid å unnslippe lensmannens søkelys, men måten hun hadde gjort det på, ga henne fremdeles bitter smak i munnen. Hun hadde ledet lensmannens oppmerksomhet mot en annen. En som til og med var hennes venn. Hun hadde angitt snille, uskyldige Gustav på Humlevik gård, og sørget for at han hadde havnet bak gitteret istedenfor henne.

Det var noe hun helst unngikk å tenke på, for det ga henne så mye skyldfølelse. Hun orket ikke å tenke på hvordan den enkle Gustav hadde det i fengsel, attpåtil dømt for noe han ikke hadde gjort. Hun hadde jo faktisk gjort noe av det lensmannen beskyldte henne for. Riktignok hadde hun ikke tent på huset, men hun hadde rensket hjemmet for verdigjenstander før hun reiste til Lillevik.

Nå var huset der hjemme jevnet med jorden. Både hun og Thomas hadde mistet hver sin forelder i brannen. Antakelig ville de aldri få svar på hvordan brannen hadde startet, men det mystiske brevet som moren hadde sendt henne, antydet at hun hadde tent på selv, kanskje til og med i håp om å gi Kikki skylden. Hun kulset, og kjente atter en gang et blaff av sorg over aldri å ha hatt en kjærlig mor eller et trygt hjem, men snarere en mor som var villig til å avslutte livet til både seg selv og svogeren for å få datteren sin bak lås og slå.

Kikki skjøv de forferdelige tankene vekk og trakk pusten dypt. Nå var hun nødt til å være sterk. Hun kunne ikke møte Thomas og være veik og trist. Ikke i det ærendet han kom i.

Klart Thomas ville forlange sin del av arven. Det burde hun egentlig ha innsett for lenge siden. Hvordan hadde hun kunnet innbille seg at han ville la henne være? Han visste jo godt at hun hadde stjålet alt av verdi hjemmefra før hun dro sin vei.

Men så var spørsmålet: Skulle hun virkelig gi ham noe? Selv nå, på vei mot Lillevik for å møte ham, med radioen med alle pengene under armen, følte hun seg fremdeles ikke sikker på om det var den beste løsningen.

Hele uken hadde hun lurt på om hun heller skulle flykte. Pakke de få eiendelene sine, bruke pengene på å reise, kanskje til Oslo, finne seg en hybel, et arbeid og bytte navn. Var det nok til å riste ham av seg for godt? Kanskje. Men hun hadde også et annet hensyn å ta.

Bestyrerinne Mortensen var vergen hennes nå, og hun tok sitt ansvar alvorlig. Én sak var å komme seg vekk fra Thomas, noe ganske annet var om hun greide å komme seg vekk fra bestyrerinnen. Ikke var hun sikker på om hun ville det heller. Hun hadde det så godt i Lillevik.

Å bo på internatet var som en drøm. De andre pikene klaget over dårlig plass og strenge husregler, men selv var hun fremdeles henrykt over å få omgi seg med så mye varme, trygghet og ren og skjær luksus. Hun ville dessuten fullføre skolen, slik at hun lettere kunne få seg arbeid senere.

Og ville det egentlig hjelpe å flykte? Ville han ikke bare finne henne igjen? Da ville alt sammen være helt bortkastet. Hun orket ikke et liv der hun konstant var på rømmen.

Etter en søvnløs og tankefull natt hadde hun kommet frem til at det beste alternativet trolig var å ta tyren ved hornene. Hun ble nødt til å trosse frykten, møte ham og skvære opp, én gang for alle. Gi ham halvparten av pengene i radioen og be ham la henne være i fred.

Tanken hadde straks fylt henne med skrekkblandet fryd. I det ene øyeblikket følte hun seg sterk og modig, i det andre ble hun den vesle piken som hadde vært livredd for gutten som plutselig flyttet inn hos henne og foreldrene da hun var liten. Men det var slik det måtte bli.

I beskjeden han hadde sendt henne, ba han henne møte ham klokken syv. Anne-Marta skulle sitte barnevakt igjen, og Randi var opptatt med sitt, så Kikki hadde fått være i fred med de panikkartede tankene sine mens klokken tikket ubønnhørlig mot det skjebnesvangre klokkeslettet.

Hun hadde fundert frem og tilbake på om dette virkelig var rett, helt til klokken ble ti på syv og hun brått ble nødt til å ta et valg. Dette måtte ta slutt. Hun måtte bli helt ferdig med Thomas.

Straks tanken fikk feste, hadde hun kastet på seg yttertøy, løpt rett bort til Hønsehuset og bust inn til Arnesen, så vidt registrert at han hadde besøk av Willy Tostrup, før hun satte kursen mot Lillevik med radioen og pengene og det hele.

Det var mørkt og kaldt ute. Lette snøfiller dalte i luften. Radioen var tung og uhåndterlig å drasse på. Hun stakk skrujernet i kåpelommen og brukte begge hender til å bære.

Nå var det ikke langt igjen. Faktisk kunne hun skimte en skikkelse der fremme i kveldsmørket. Skikkelsen snudde seg da lyden av de klaprende hælene hennes mot kaia kom nærmere.

Det var ham. Hun bråstanset, våget plutselig ikke å gå nærmere. Hjertet slo kollbøtte i brystet. Hun tok et hardere grep om radioen, som et skjold for å beskytte seg mot ham.

«Kirsten Marie, det var lenge siden,» sa han slepende og slengte sigarettstumpen han holdt mellom fingrene, ut i sjøen.

Hun så seg vaktsomt rundt. Var han alene?

«Kom nå, for faen, Kirsten Marie. Du er vel ikke blitt redd meg?»

Hun nærmet seg ham med museskritt uten å si et ord.

«Eller, det er vel Kikki nå.» Han skar en grimase. «Kikki. Hvordan i all verden kom du på det? Det passer jo ikke til deg i det hele tatt. Men du tror kanskje du er noe nå?»

Kikki svarte fremdeles ikke, nøyde seg med å trekke på skuldrene. Ville ikke at han skulle kalle henne ved det nye navnet som hun hadde tatt i bruk i høst, da hun endelig satte seg på bussen på vei vekk fra alt. Kikki tilhørte hennes nye liv. Kirsten Marie, det gamle – i likhet med Thomas.

«Sett deg,» befalte han, og hun adlød. Sank ned på benken og plasserte radioen på fanget.

«Har du blitt stum siden sist? Hva?» Hun skvatt til da han plutselig ga henne en provoserende dytt i siden. «Svar, da!»

Hun kjente hvordan kamplysten våknet i henne. «Hvordan visste du at jeg var her? Om du hadde fått det som du ville, så hadde jeg jo sittet i fengsel,» sa hun syrlig.

«Jeg hadde en følelse av at du ville greie å sno deg unna denne gangen også. Det greier du visst alltid. Jeg har en gammel kamerat i Lillevik som jeg forhørte meg med. Han sa at han ville visst det om en pikene på husmorskolen var tatt av lensmannen. I Lillevik vet visst alle alt om alle.»

«Hvilken kamerat er det?»

Thomas svarte ikke, men flirte lurt mot henne mens han tente seg en ny sigarett. Hadde han virkelig en kamerat her i Lillevik som fulgte med på henne? Eller forsøkte han bare å skremme henne, slik han hadde elsket å gjøre da de var mindre? Kikki grøsset.

Han hadde alltid hatt en sadistisk glede av å gjøre henne skremt og engstelig. De få gangene hun hadde forsøkt å beklage seg til moren, var hun blitt avfeid. De var jo praktisk talt søsken, og søsken ertet hverandre. Men Thomas hoppet ikke frem bak dører og fikk henne til å skvette, slik brødrene til pikene i klassen hennes gjorde. Han kunne snarere bli stående bak døren hennes og stirre lenge, helt til hun brått fikk øye på ham i dørsprekken og fikk hjertet i halsen.

Han kunne vente på henne utenfor skoleporten uten et ord, og selv om hun skulle ha gjort hva som helst for å gå alene, visste hun at hun måtte adlyde ham. Han hadde alltid utøvd en slik autoritet over henne. Det var det som var det skumle, at han alltid ga henne en følelse av at når som helst kunne noe fryktelig skje. Han kunne gjøre hva han ville, og hun ville aldri kunne hindre det. Hun hadde aldri visst hvor hun hadde ham, og slik var det den dag i dag. Han fikk henne stadig til å krympe seg av frykt og usikkerhet.

Kikki forsøkte å samle mot. Hun var ikke lenger den kuede Kirsten Marie. Hun var Kikki nå, og Kikki var ikke redd for noe. Nå skulle de skvære opp, og deretter var de ferdige med hverandre for godt.

«Har du vært her i Lillevik helt siden mandag?» spurte hun, og forsøkte å lyde uanfektet. Redselen hennes lot seg imidlertid ikke skjule, og Thomas lo mot henne.

«Det var det du trodde, ikke sant? Jeg ville gjøre deg litt skjelven, forstår du vel. Få deg til å tro at jeg lusket rundt og fulgte med på deg. Men sannheten er at jeg gikk i land her på mandag, sendte deg beskjeden, og så reiste jeg videre til Sørlandet på en liten svipptur. Skipet går ut igjen i morgen tidlig.»

«Det var risikabelt av deg. Hva om jeg hadde stukket av i mellomtiden?» sa Kikki, og ergret seg samtidig dypt over at hun ikke hadde grepet den sjansen mens hun kunne. Hun kunne ha vært over alle hauger nå, med alle pengene sine i behold. Eller nei, det var ikke sant. Pengene ville ha blitt spist opp i rekordfart om hun skulle legge ut på flukt. Og da ville hun heller ikke hatt friheten. Nå kunne hun forhåpentlig både få beholde litt av pengene og bli fri fra det siste familiemedlemmet.

«Du ville aldri ha stukket av,» sa Thomas hånlig. «Du er altfor redd til det.»

«Du kjenner meg ikke i det hele tatt,» sa hun og kneiste med nakken.

«Kanskje ikke. Du har jo gjort ting jeg ikke trodde du var i stand til.» Han blåste ut røyk og gransket henne inngående. «Vil du ikke høre hvordan det så ut der nede? Det var bare grunnmuren og pipen igjen. Ellers var det bare sot og aske. Det må virkelig ha brent godt.»

Prøvde han å skape en reaksjon hos henne? Få henne til å briste i gråt, skjelve av frykt eller avsløre seg på noe vis? I så fall var det forgjeves. Hun fortrakk ikke en mine. Hennes samvittighet var ren. Tent på huset hadde hun ikke gjort, skjønt hun var heller ikke lei seg for at det hadde skjedd, og det sto hun for.

«Du er kanskje ikke interessert? Eller har du allerede sett branntomten? Kanskje til og med da huset sto i lys lue?»

«Jeg hadde ingenting med den brannen å gjøre. Jeg innrømmer at jeg tok med meg alt av verdi da jeg dro min vei, men det kan jo du egentlig bare være glad for, ellers hadde det ikke vært noen penger å hente for deg i dag.»

Thomas fnøs. «At du våger. Du er ikke snau.»

«Nok småprat nå. Hvis du får pengene, så er vi ferdige med hverandre, ikke sant?»

«Tenk å snakke sånn til meg. Jeg er jo den eneste familien du har igjen,» sa han tilgjort fornærmet.

«Jeg mener det. Jeg vil aldri se deg igjen.»

Han kastet også denne sigarettstumpen i sjøen. «Vet du hva, lille Kikki? Det er fullstendig gjensidig. Du har alltid vært et lite mareritt. Far klaget alltid på deg, syntes du var bortskjemt og stridig. Og din siste hilsen til ham gjør meg overbevist om at han hadde rett om deg hele tiden. Tenk å rane en syk og invalid mann! Fy faen.» Han spyttet.

«Om du syntes så synd på ham, så burde du vel vært hjemom oftere og tatt deg av ham,» sa Kikki kaldt.

Thomas spyttet i kaia. Han fant frem sigarettene igjen og en lighter. Bommet litt da han forsøkte å tenne den. Først nå la Kikki merke til hvor ustø han virket.

«Har du drukket?» spurte hun med en grimase.

«Så, hvor er pengene?» kontret han da han endelig fikk fyr på sigaretten.

«Jeg har dem her. Alt sammen. Vi deler det likt, og så er vi ferdig. Ålreit?»

Han så interessert på mens hun med lett skjelvende hender skrudde løs bakplaten på radioen og fant frem pengesedlene. Hun telte dem opp i rasende fart. 970 kroner. «Det skulle bli 485 kroner til hver,» sa hun, telte opp på nytt og rakte ham en bunke. «Her har du fem hundre. Nå bør du vel være fornøyd. Tross alt, hadde det ikke vært for meg, ville du ikke fått en eneste krone. Da ville alt ha brent opp,» gjentok hun, og håpet han ville se logikken i det.

Men han tok ikke imot pengene. «Hva med resten?»

«Resten?»

«Ja. Det er ikke snakk om at de sakene du tok, bare var verdt fem hundre. Eller ni hundre og sytti for den del. Du har vel også brukt litt det siste halvåret? Kjøpt deg klær og gud vet hva annet?»

Kikki ble paff, hun hadde trodd han ville gripe pengesedlene og si seg fornøyd.

«B–bare et par småting. Jeg har spart det meste.»

«Det meste,» gjentok han hånlig. «Den radioen kan jeg ikke huske at du hadde hjemme på pikerommet. Hvor mye kostet den?»

Kikki ble flammende het i kinnene. Hun så ned på radioapparatet og skulle til å koke sammen en løgn om at den tilhørte noen andre, da han plutselig snappet begge seddelbunkene ut av hendene hennes.

«Nei!»

«Du lurer ikke meg igjen, Kirsten Marie. Du har brukt opp din del. Ferdig snakket. Du skal være glad for at jeg i det hele tatt er villig til å la meg avspise med disse smulene. Hit med radioen også.»

«Men …»

«Ikke noe men! Du har levd på disse pengene i et halvt år. Resten er mitt.»

«Det har jeg ikke!»

«Ålreit. Du kan beholde radioen, men på en slags avbetaling. Da skal jeg ha resten av pengene neste gang jeg kommer i land her.»

Kikki forsto at hun hadde lite å stille opp med. Aldri i livet om hun skulle sette seg i gjeld til Thomas. Hun svelget. «Ålreit. Du får radioen også.»

«Da er vel vi ferdige, da,» sa han og slengte fra seg denne sigaretten også. Han stappet sedlene på innerlommen og tok imot det fine radioapparatet som hun hadde vært så stolt av. Det som hun hadde kjøpt fordi det skulle sikre hennes posisjon på skolen, og gjøre henne lykkelig og populær. Selv om det ikke akkurat hadde blitt slik, hadde radioen likevel blitt en kjærkommen eiendel som de andre internatjentene også satte pris på. Skjønt i det siste hadde den stått hos Arnesen, i tilfelle lensmannen skulle komme og ransake rommet hennes, så kanskje var det like greit at han bare overtok den. Så slapp hun å uroe seg mer for den, og slapp å belemre Arnesen mer.

Thomas betraktet radioen med sløret blikk, og hun skvatt da det tunge apparatet brått var nær ved å gli ut av grepet hans. Nå ble hun overbevist om at han måtte ha drukket tett før møtet deres.

«Å faen, det var … Oi. Jeg får komme meg tilbake om bord.»

Hun svarte ikke. Kakket et par ganger i benken med skrujernet. Kanskje hun simpelthen bare skulle kjøre det rett inn i hjertet hans. Drepe ham, ta pengene tilbake og dumpe liket av ham utenfor kaikanten. Hun ble skremt av det sterke hatet som overmannet henne. Hun tvang seg til å bli sittende da han reiste seg.

«Ha et fint liv, da, Kikki,» sa han og valset av gårde.

Hun ble sittende som fastlimt på benken og knuge hardt om skrujernet. Lot ham gå sin vei med pengene og radioen hennes.

Foruten de få klesplaggene hun hadde liggende i skapet på skolen, eide hun nå stort sett bare det hun sto og gikk i. Hun hadde kanskje noen kroner i pengepungen, men ellers var hun blakk som en kirkerotte. Alle pengene hennes hadde havnet på innerlommen til den forfyllede sjømannen som sjanglet bortover kaia – mens hun satt tomhendt tilbake. Fri, men fullstendig på bar bakke.