Solveig Moen Rusten

Urolig hjerte

Andre bok om Lea og Alexa

Solveig Moen Rusten

Urolig hjerte

Andre bok om Lea og Alexa

Lea: 11 år (fortsatt ikke 12!). Skulle aldri bli forelska, men har vært sammen med Oskar i TO MÅNEDER nå.

Alexa: 12 år. Bestevenninnen min (fortsatt, for alltid). Var forelska i Noah, men er det ikke lenger. Eller?

Oskar: Kjæresten min. Men det er SYKT FLAUT, og han er mest opptatt av kameratene sine.

Ebba: 12 år og klassens dramaqueen. Virker mye eldre enn hun er. Holder noe SKJULT.

Sara: Bestevenninne med Ebba (akkurat nå i hvert fall).

Viktor: Vet ikke helt hvor gammel han er … Jobber på leirskolen. Den kjekkeste gutten Ebba har møtt!

Dag 1

Boblende
stemning

Jeg er så spent at jeg er KVALM. Da den blå bussen kommer kjørende, begynner hjertet å dunke helt oppe i halsen.

Vi har snakket om leirskolen i flere måneder, og NÅ SKJER DET.

Alexa løfter bagen sin og begynner å gå mot bussen.

«Kanskje vi skal vente på Oskar!» roper jeg.

«Vi må skaffe oss en bra plass!» roper hun tilbake, og da følger jeg bare etter.

Jeg har på meg det beige velursettet. Alexa har et likt, men i mørkeblått.

Vi legger bagene våre inn og setter oss bakerst i bussen. Det blir kø utenfor, men fortsatt ser jeg ikke Oskar noe sted.

«Seriøst, Lea, jeg gleder meg sånn», smiler Alexa og klemmer hånda mi fort.

«Jeg også», hvisker jeg, selv om jeg fortsatt er litt kvalm.

Egentlig er det rart at Alexa gleder seg. For noen dager siden hadde hun ikke lyst til å dra i det hele tatt. Hun trodde hun kom til å savne Noah altfor mye. Men noe har skjedd. Hun er visst lei av Noah nå. Og jeg skjønner INGENTING av det.

Hun var jo SÅ FORELSKA.

Kan man bli lei av noen så plutselig?

Er det i det hele tatt NORMALT?

Jeg bare spør. Enda jeg godt vet hvordan det er å ombestemme seg. Hvordan det føles å skifte mening. Det var det som skjedde med meg. Jeg skulle ALDRI bli forelska, men plutselig var jeg det likevel.

Og der kommer han endelig gående.

Gutten jeg er forelska i.

Oskar, altså.

Vi har vært sammen i to måneder, men vi har ikke kyssa ennå. Ikke NESTEN engang. Alexa tror det kommer til å skje på leirskolen, og jeg håper hun har rett. Det der med kyssingen begynner faktisk å bli et PROBLEM. Hvorfor har vi ikke gjort det, liksom?

Oskar har på seg treningsbukser og svart T-skjorte. Han gir bagen sin til bussjåføren og kommer om bord i bussen, leter med blikket nedover setene og SMILER da han får øye på meg.

«Hei, Lea», sier han og setter seg ved vinduet på setet foran mitt. Han lener hodet litt mot ruta og kikker seg over skulderen. Smiler til meg i åpningen mellom setet og vinduet, strekker fingrene litt bakover og får tak i hånda mi. Det kiler i hele armen da. Sitrer i huden, helt inn i MAGEN.

Vi sitter sånn helt til Thomas kommer inn i bussen. Da klemmer Oskar hånda mi fort og slipper taket. Som om han er flau eller noe.

Og det er selvfølgelig helt greit (jeg er flau selv, for å si det sånn). Men samtidig føles det feil. Det er som om Thomas er viktigere enn meg, på en måte. Som om han er på førsteplass og jeg bare på andre.

Hodene til de andre i klassen stikker opp over seteryggene foran oss. Alle bare venter nå, og stemningen i bussen er urolig, spent og BOBLENDE. Vi skulle ha dratt halv ti, men fem over halv er det fortsatt to som mangler.

Henrik, læreren vår, sukker og ser på klokka.

«Det er typisk Ebba!» roper Ravn, for det er Ebba og Sara som mangler. Og det er sant: Det ER typisk Ebba å komme for sent. Når det ringer inn, blir hun ofte hengende igjen i skolegården. Og hun går ofte sakte selv om alle andre skynder seg, som om hun ikke bryr seg om NOEN.

Alle bare sitter der og venter.

Så, ENDELIG, kommer det en svart bil kjørende. Bilen stopper rett ved bussen, bagasjerommet åpnes automatisk og Ebba og Sara løfter ut bagene sine.

Vi har fått beskjed om å bare ha med det som sto på pakkelista, men den svarte bagen til Ebba er STAPPA FULL. Og er så tung at hun HALTER bortover da hun drasser den med seg. Hun har utslått hår. Olabukser og himmelblå velurjakke.

Sara går litt bak henne. Hun har mørke fletter og mørkebrunt velursett. Oransje ryggsekk.

Bussjåføren går ut for å legge bagasjen på plass, og Sara og Ebba går opp busstrappa.

«Seriøst! Hvem har prompa?» roper Ebba, og holder seg for nesa mens hun og Sara går nedover midtgangen.

Men det eneste jeg kjenner er den sterke lukten av parfymen til Ebba. Hun har masse sminke også. Og ser ut som om hun er fjorten år, MINST.

Sara er lavere enn Ebba og ser ut som om hun er tolv. Noe hun faktisk ER også. Hun og Ebba har vært bestevenner i omtrent to uker.

Så fort de har funnet seg en ledig plass triller bussen ut av skolegården og nedover bakken, bort fra Skogmo skole.

«Endelig», sier Henriks mørke stemme i mikrofonen. «Nå skal dere få vite hvem som skal bo med hvem.»

Han trekker ut et ark fra sekken ved siden av seg.

Alle har fått ønske seg én hver å komme på rom med, og Alexa og jeg har valgt hverandre. SELVFØLGELIG.

«Dere skal bo fire og fire sammen», sier Henrik nå, og begynner å lese fra arket, og da blir jeg faktisk REDD. Tenk om Alexa og jeg ikke kommer på rom sammen likevel?!

«Oskar, Ravn, Thomas, Jamal», begynner Henrik.

«Selda, Elli, Veronika, Ingrid.»

«Kristoffer, Odin, Adam, Leonardo.»

«Ebba, Alexa, Lea, Sara.»

Alexa og jeg ser på hverandre. Begge skjønner hva den andre tenker: Vi er glade for å komme på rom sammen, men HVORFOR måtte vi komme med EBBA?

Ebba = drama, for å si det sånn. Det er bare sånn det ER.

«Det blir i hvert fall ikke kjedelig», hvisker Alexa og smiler til Ebba og Sara, som har reist seg fra plassen sin for å sette seg bakerst sammen med oss.

«Hei roomies», smiler Ebba og dumper ned på setet ved siden av meg.