Lisa Gardner

Skinnet bedrar

Oversatt av Carl-Bernhard Kjelstrup jr.

Forfatterens takk

Forfattere har en tendens til å se på sitt håndverk som et ensomt yrke. Det kreves imidlertid mange mennesker for å lage en bok, og jeg står i gjeld til ganske mange. Jeg vil gjerne uttrykke min dypeste takk til alle de som hjalp meg i denne prosessen, deriblant:

Jack Stapleton, assisterende statsadvokat for Bristol kommune, som generøst og tålmodig besvarte alle mine spørsmål om etterforskning og arrestasjoner på tvers av embetsområder.

Steve Belanger, fengselsbetjent, som har fortalt nok om livet i en lukket anstalt til at jeg aldri vil begå en forbrytelse.

Chris Fuss, universitetskamerat og nær venn, som ikke bare forsynte meg med opplysninger om orientering og rekonstrueringen av revolusjonskrigen, men som også lot meg leke med geværene.

Aaron Kechley og Valerie Weber, studenter ved Williams, som har fortalt meg så mye om gammeldagse og vakre Williamstown at jeg bare måtte bruke stedet som åstedet for et mord.

Og til resten av politibetjentene, FBI-agentene og fengselsbetjentene som var vennlige nok til å svare på mine spørsmål, men som ba om at deres navn skulle holdes tilbake.

Disse menneskene har gitt av sin viten til meg. I enkelte tilfeller tok jeg meg kunstneriske friheter, men alle feil er selvfølgelig utelukkende mine.

Til slutt vil jeg rette en spesiell takk til agenten min, Damaris Rowland, fordi hun trodde enda mer på mitt talent enn jeg selv gjorde. Til Nita Taublib fordi hun var villig til å ta sjansen på boken. Til Beth de Guzman hvis skarpe redigeringsarbeid vekket manuskriptet til live. Og til mine venner Heather, Dolly, Michele, Terry og Betsy for deres støtte og uendelige forsyninger av sjokolade. Og til Anthony Ruddy fordi han delte alt med meg.

Min kjærlighet og mine beste ønsker som alltid til min familie. Ord strekker ikke til.

Prolog

Han visste det den første gangen han så henne. Han så de røde og hvite pompongene hennes vifte i luften. Han så hårets lange, gylne bånd bølge over den blå sommerhimmelen. Han prentet inn det strålende hvite smilet da hun messet fram heiagjengropene og spankulerte sammen med de andre jentene rundt den nyklippede fotballbanen. En gang hadde han vært sulten, men synet av henne gjorde ham mett. En gang hadde han vært gold, men nå så han på henne og hadde følelsen av at hjertet holdt på å briste.

Han visste alt om henne. Han visste at foreldrene var høyt respektert i Williamstown, en sjelden ære for ikke-akademikere i denne allmenutdannelsens høyborg. Han visste at familien hennes hadde en solid, tysk bakgrunn. Fire generasjoner av lyshudede og lyshårede barn som drev den lokale butikken Matthews og som aldri reiste mer enn fire kvartaler fra fødestedet. De hadde en tendens til å sovne stille inn mens de sov, bortsett fra Theresas oldefar, som hadde dødd av røykforgiftning da han forsøkte å løse hester fra naboens låve som brant.

Han visste at Theresa løp rett hjem fra heiagjengtreningen for å hjelpe foreldrene i butikken. Hun ryddet de smale hyllene som var fylt med importert olivenolje, spinat- og muskatpasta, og lønnedrops laget privat og formet som eikeblader. I slutten av september og begynnelsen av oktober, når Williamstown ble oversvømmet av turister som stønnet begeistret over den gylne åsene og det purpurrøde buskaset, fikk Theresa lov til å skjære opp vermontost og karameller til turistene. Deretter ville sesongen være over, og hun ville nok engang være henvist til husarbeid. Tørke støv av de blårutede hyllene, feie det hundre år gamle tregulvet og tørke av ubehandlede furubord. Det var de samme pliktene hun hadde hatt siden hun var tolv, og hun hadde hørt faren gjenta minst et dusin ganger hver dag; at hun aldri ville bli intelligent nok til å gjøre noe annet.

Theresa kom aldri med innvendinger. Hun bare strammet det rødrutede forkleet, bøyde det blonde hodet og forsatte å feie.

Hun var en populær pike i klassen på videregående, som talte nesten hundre elever. Hun var vennlig, men ikke utadvendt, tiltrekkende, men dydig. Mens de andre syttenårige jentene på Mt. Greylock videregående skole ga etter for famlingen til fotballagets stjerneback eller for fristelsen til å smake på det billige ølet, var Theresa hjemme hver fredag og lørdag kveld klokken ti.

Hun var usedvanlig punktlig, kunne Theresas mor fortelle ham. Gjorde leksene som hun skulle, gikk i kirken og hjalp til hjemme. Hun vanket ikke sammen med narkomane – ikke deres Theresa. Hun gjorde aldri noe galt.

Det var mulig Mrs. Matthews hadde vært like vakker som datteren en gang, men det var lenge siden. Nå var hun en anspent kvinne med falmede, blå øyne, skittenblondt hår og en kropp som lignet på en deigklump. Hun hadde trukket håret stramt nok tilbake til at øynene ble smale og korset seg minst en gang annet hvert minutt og fiklet med rosenkransen. Han kjente hennes type. Ba til Herren om at Han måtte befri henne fra all slags ondskap. Var glad for at hun var gammel nok til at hun ikke behøvde å ha sex. Og på fredag kveld, når Mr. Matthews drakk en hel flaske Wild Turkey og fiket opp henne og Theresa, tenkte hun at de fortjente det begge to fordi Eva hadde gitt Adam eplet og kvinner hadde måtte sone straffen i all ettertid.

Femti år gammel var Mr. Matthew omtrent som han hadde forventet. Stålgrått, korklippet hår og et strengt ansikt. Han var fremdeles slank rundt midjen og armene var kraftige etter at han hadde sjauet femti kilos melsekker og tunge beholdere med sirup til brusautomaten hele livet. Han slentret gjennom den lille butikken som en keiser i sitt domene og når han snakket, reagerte kona og datteren hans øyeblikkelig. Mens familien var travelt opptatt, likte han å lene seg over disken og prate tull med kundene. Han pratet om de sviktende melkeprisene og faren ved å drive en liten forretning. Han hadde et ladd pistol under sengen og et gevær i lastebilen. En gang i året skjøt han en hjort lovlig og – ifølge lokale rykter – en til som ikke var lovlig, bare for å vise at han kunne gjøre det.

Ingen sa ham hvordan han skulle leve, drive butikken eller styre familien. Han var virkelig en egenrådig, trangsynt, utrolig stupid drittsekk.

Jim hadde bare tilbragt to ettermiddager i butikken med å betrakte faren, moren og datteren og han hadde fått vite alt han trengte å vite. Foreldrene ville aldri klare seg i sosieteten, men de hadde ingen genetiske defekter eller ansiktsrykninger. Og datteren deres, den vakre, stillfarende og lydige datteren deres, var helt perfekt.

Jim åpnet bildøren og gikk ut. Han var klar.

Over ham var vårhimmelen ren og blå. Foran ham rammet Berkshirefjellene inn Mt. Greylock videregående skole i rent grønt. Under ham videt dalen seg ut som et grønt koldtbord i endeløse jorder med røde låver og svarte og hvite holsteinkuer. Han åndet inn den krydrede duften av furu, nyslått gress og melkegårder i det fjerne. Han lyttet til heiagjengsangen. "Ut og vinn, ut og vinn!" Han så Theresas lange, slanke ben sparke i luften.

– Vi kommer fra Greylock og er så kry, vi roper og skriker og heier mot sky.

Han smilte og trådte ut i vårsolen. Han fanget Theresas blikk da den smidige kroppen hennes gikk i spagat og pompongene ble hevet seierssikkert i luften. Hun smilte automatisk tilbake til ham.

Han tok av seg solbrillene. Øynene hennes ble store. Han foldet ut det sjarmerende gliset til hun rødmet kledelig og til slutt måtte se bort. De andre heigagjenglederne så med åpenbar misunnelse fra henne til ham. Et par satte opp trutmunn og en overutviklet rødhåring stakk de spisse brystene ut i et forsinket forsøk på å tiltrekke seg hans oppmerksomhet.

Han tok aldri blikket fra Theresa. Det var henne.

Han snudde seg litt, og sollyset ble reflektert fra politiskiltet som var festet til det unge, kraftige brystet. Tretti meter fra ham, bak kjettinggjerdet, så Theresa på skiltet. Han så at hun øyeblikkelig ble nervøs og usikker. Deretter gikk de vakre, brune øynene opp til ansiktet hans og så søkende inn i øynene hans.

Han visste i samme øyeblikk at han hadde henne. Han registrerte det nøyaktige øyeblikket da varsomheten forsvant ut av øynene hennes og ble erstattet av et sårbart, engstelig håp.

Og makten som fylte ham var utrolig.

I tankene hørte han farens stemme, lav og beroligende som den alltid hadde vært i begynnelsen, før alt gikk til helvete. Faren hadde fortalt en lignelse: Det var en gang en skilpadde og en skorpion som sto overfor en flom. Skilpadden var redd, men ville gjøre det som var riktig og sa til skorpionen at han skulle bære det dødelige dyret over det fossende vannet til den andre siden hvis skorpionen lovet ikke å stikke ham. Skorpionen lovet det og klatret opp på skilpaddens rygg. De la på svøm, og skilpaddens korte, sterke ben kjempet for å få dem til land. Bølgene slo over dem og tvang dem tilbake. Skilpadden svømte og svømte og kjempet seg fram, selv når vannet feide dem tilbake. Bølgene ble større. Skilpadden ble trett. Snart virket selv den lette vekten av skorpionen som et tung kjetting som truet med å trekke ham under. Skilpadden nektet imidlertid å be skorpionen om å hoppe av. Han svømte hardere og endelig fikk de stranda i sikte. Det så ut som om de ville klare det.

Da stakk skorpionen ham. Den bare stakk brodden i ham og pumpet inn giften. Skilpadden så seg sjokkert bakover. Giften brant i blodet og bena ble til bly. Han kunne ikke røre seg lenger. De begynte å drukne begge to. I siste øyeblikk, da saltvannet fylte munnen og neseborene på ham, ropte skilpadden: – Hvorfor gjorde du det? Du har tatt livet av oss begge to!

Skorpionen svarte enkelt: – Fordi det er slik jeg er.

Jim likte den historien. Han forsto den. Det var sånn han var også. Han kunne ikke huske at han noensinne ikke hadde visst at han var bedre enn alle andre, smartere enn dem, raskere enn noen andre og kaldere enn dem.

Han fikk det han ville ha.

Nå smilte han til den vakre, syttenårige Theresa Matthews. Han lot henne se politiskiltet han hadde arbeidet så hardt for å få. Og hånden hans strøk kjærlig over køllen som hang fra beltet.

Se på meg, Theresa. Se på din kommende ektemann.

I begynnelsen hadde det vært så enkelt.

I begynnelsen . . .

Kapittel 1

Fem år senere.

Han var full.

Utenfor sto den hvitglødende ørkensolen midt på himmelen og bleket ben og brente fjell. Saguarokaktuser så ut til å flyte på heten mens malurten døde av solslag ved føttene av dem. Over hele Nogales gjemte folk seg i mørke rom og badet brystet med isbiter og forbannet Gud fordi han hadde spart augustheten til september.

Men han merket det ikke.

Midt i den kjølige, grønne oasen som utgjorde det ranchlignende huset, lå J.T. henslengt på ryggen med et sølvinnrammet bilde av en smilende kvinne og en skjønn liten gutt i den høyre hånden. I den venstre holdt han en tom tequilaflaske.

Over ham blåste en vifte luften fra klimaanlegget gjennom soverommet. Under ham lå det et navajoteppe som absorberte svetten hans. Rommet var pent og velstelt og smakfullt møblert med kurvmøbler og robuste såpetrær.

Han sluttet å legge merke til denslags etter den første dagen med bar tequila. Alle marinesoldater visste at fyllekuler var en kunstart, og J.T. så på seg selv som tequilaens første Michelangelo. Den første drinken brente bort fôret i halsen. Den andre brente bort smaken av den første. En halv flaske senere var du ikke verd noe hvis du merket den ferske tequilaen som rev nedover spiserøret, ned til magen og før eller senere ut av tarmsystemet.

På slutten av den første dagen hadde J.T. vært hinsides bevisste tanker. Takviften var blitt til en forhistorisk fugl, kurvsofaen en tiger som lå og ventet. Den tøffeste, mest ondskapsfulle marinesoldaten verden hadde sett, hadde fått et skikkelige fniseanfall. Når han lukket øynene, hadde det gått kvalmende rundt for ham. Derfor tilbragte han den første natten med øynene sperret opp av fingrene og stirret i taket time etter time.

Nå, på den fjerde dagen med bar tequila, var han hinsides tanker og hadde gitt opp kroppen sin. Ansiktet var det første som ble borte. Han hadde sittet ved bassenget og kost seg med Cuervo Gold da han plutselig ikke lenger hadde noen følelse i nesen. Han forsøkte å finne den med fingrene, men det var det bare å glemme. En time etter forsvant kinnene også. Ikke noe rasping av skjeggstubber, ikke noe sviende svette. Han hadde ikke noen kinn. Og endelig hadde han for ikke lenge siden mistet leppene. Han forsøkte å åpne dem, men de hadde ikke vært der lenger. Ingen lepper.

Det gjorde det forferdelig vanskelig å drikke og han hadde tjuefire timers alvorlig fyll igjen.

Han rullet seg langsomt over på siden og oppdaget at han fremdeles hadde armer og restene av en hjerne som var nedlagt på sprit. Han lukket øynene hardt igjen og uklare bilder stimlet sammen bak øyelokkene hans. En gang hadde han vært mestersvømmer og mesterskytter. Han husket den kjente lukte av klor og vekten av geværet med den svarte kolben i valnøttre. Han hadde vært marinesoldat med et ”rått talent og stort potensiale” før han ble bedt om å slutte.

Etter marinekorpset hadde han vært leiesoldat en stund og gjort arbeid han aldri hadde fortalt noen om, fordi han da hadde måttet drepe dem. Det neste bildet kom mer nølende, fremdeles rått i kantene, som om det forsto at selv etter fire dager med bar tequila kunne såre. Han var hjemme i Statene igjen. Rachel sto ved siden av ham. Han var ektemann. Blikket hans ble senket til den lille gutten som klemte hånden hans. Han var far.

Nå var han fyllik.

Tjeneren hans, Freddie, tok bildet med sølvrammen ut av hånden på J.T. og erstattet det med en iskald margarita on the rocks. J.T. grep det duggete glasset, så at Freddie trakk indianerteppet på veggen til side, åpnet safen og la inn bildet, som ikke ville bli hentet fram før neste september.

Han besvimte.

Da han våknet, lå han i en dam av sin egen svette. Kroppen var ikke lenger nummen. Han hadde vondt i ryggen. Skuldrene verket enda mer. Arret som gikk nedover brystet hans sved.

Han hørte en svak, malende lyd og klarte å se ned mot føttene sine. Tequilaen hylte ”Varsko! Godzilla angriper!” Den normale delen av ham hvisket mellom tørre lepper: – Forsvinn, Glug. Jeg mener det.

Den to meter lange, grønne iguanaen rørte ikke på et øyelokk. Den fortsatte å sove i en solstråle som hadde sneket seg gjennom persiennene. Han likte Glug.

Freddie materialiserte seg igjen. – Vann, sir?

– Hvilken dag er det?

– Den trettende, sir.

– Så gi meg en margarita til.

I det fjerne ringte telefonen. Lyden fikk J.T. til å stønne, og da den var frekk nok til å gjenta seg, krabbet han forpint mot patioen for å slippe unna.

Solen traff ham som en slegge. Han kom seg svaiende på bena og myste av gammel vane. Det sivet bar tequila ut av porene hans.

Tørr hete, hadde de sagt da han først flyttet til Arizona. Klart det er varmt, men det er tørr hete. Sludder. Femti grader var femti grader. Ingen normale mennesker levde i slike temperaturer.

Han hadde tilbragt nok tid i jungelen med å late som om han ikke merket vannet som fosset nedover ham, eller hans egen stank. Han hadde lært seg å stenge noe av det ute. Resten hadde han bare pustet inn. Jungelen levde inne i ham nå. Enda en ting han ikke kunne gi slipp på.

Av og til, når han husket plantasjene i Virginia og hvordan faren hadde sittet ved enden av bordet iført sin Green Beret-uniform, med buksene stukket ned i skinnende svarte militærstøvler og skjorten presset med knivskarpe presser og med ordensbånd på brystet, fant jungelen sin rytme i ham igjen.

Da kunne J.T. le. Det var den eneste verdifulle leksen han hadde lært av faren. Kvinner gråter. Menn ler. Pyser stønner. Menn ler. Pyser klager. Menn ler.

Da Marion hadde ringt for å fortelle at obersten holdt på å dø av prostatakreft, hadde J.T. ledd så fælt at han hadde mistet røret.

Telefonen ringte fremdeles bak i huset. Han orket ikke den lyden.

Han veltet seg ned på terrassen og krabbet bort til det seks meter lange bassenget. Speilbildet hans lammet ham. Det så ut som døden på en dårlig dag, mørkt hår, mørke skjeggstubber og svarte, brennende øyne.

”Kjære, du er bare høy, mørk og vakker – som min egen personlige Lucifer i smoking. Kom hit, kjære, kom hit.”

Freddie dukket opp på trappen, streng i sin pent pressede lindress. – Telefon, sir.

– Er det fremdeles den trettende?

– Ja, sir.

– Be dem forsvinne.

Freddie rørte seg ikke. – Det er Vincent, sir. Han har ringt fire ganger allerede. Han påstår at det er viktig.

J.T. stakk fingrene i vannet. Han hadde drømt om dette bassenget så lenge. Nå var det her. Han nesten hatet det.

– Sir?

– Vincent mener alltid det er viktig.

– Han nekter å legge på, sir. Freddie satte telefonen på patioen. Hans indignerte snøft var et klart tegn på hans oppfatning av Vincent. J.T. rullet seg over på ryggen. Verken telefonen eller Freddie virket villige til å forsvinne.

Motvillig tok han røret. – Jeg er pensjonert, Vincent.

– Ikke kødd, gamle venn. Vincents rungende stemme fikk J.T. til å holde seg for pannen. – Jeg har en godsak til deg, Dillon. Noe som er midt i din gate.

– Det er den trettende.

– Over halve kloden. Hva så?

– Jeg tar ikke telefoner før den fjortende, og jeg tar ikke telefoner fra deg i det hele tatt. Jeg er pensjonert.

– Dillon, vent til du hører om pengene –

– Jeg trenger ikke penger.

– Alle trenger penger.

– Jeg trenger ikke penger. Jeg trenger ikke forretninger. Jeg er ute. Farvel.

– Hei, hei, hei! Stopp en hal! Kom igjen, J.T. La meg snakke ut, for gamle dagers skyld. Hør her, jeg har møtt en kvinne. Hun er virkelig fantastisk –

– Godt nummer?

– Det var ikke det jeg mente.

– Sannsynligvis blondine. Du har alltid vært svak for blondiner.

– J.T. gamle venn, ikke vær et rasshøl. Jeg ville ikke ringt deg hvis det hadde vært hvem som helst, jeg vet du har pensjonert deg, men denne kvinnen trenger hjelp. Og da mener jeg trenger.

– Jaså? Ta telefonkatalogen og finn nummeret til Krisesenteret, slå nummeret. Hvis noen svarer, så la meg få høre det. kanskje jeg forsøker å ringe selv en gang. Ha det.

– J.T.–

– Jeg er ikke interessert. J.T. la på røret. Freddie sto der fremdeles. Han hadde svetteperler på overleppen. J.T. ristet på hodet.

– Hva var du så bekymret for? ertet han tjeneren. – For at jeg skulle si ja? At jeg ville bytte alt dette i et tretti sekunders adrenalinkick? Jeg trodde vi kjente hverandre litt bedre enn som så, Freddie.

– Jeg skal komme med en ny margarita, sir.

– Fint, Freddie. Vi forstår hverandre utmerket.

J.T. lot hodet falle bakover mot patioen. Solen skinte gjennom øyelokkene til han kunne se de røde blodårene.

Freddie dukket opp med et glass med salt rundt kanten og satte det ved siden av hodet til J.T.

– Freddie? sa J.T.

– Ja vel, sir?

– Slipper du flere samtaler gjennom, har du sparken.

– Ja vel, sir.

– Selv om det er obersten, Freddie. Forstår du?

– Selvfølgelig, sir.

– Godt.

Freddie dreide skarpt rundt og gikk. J.T. gadd ikke å se etter ham. Han så på vannet i bassenget som slo rytmisk mot kanten. Denne fyllekula var ille, selv til ham å være. For hvert år ble kulene litt verre.

Han var ikke rede til å tenke på det ennå. Han ville ikke vite mer om det mørke humøret som la seg så tungt over ham de fem samme dagene hvert år.

Han bikket fullt påkledd ut i bassenget. Han sank helt til bunnen. Han kjempet ikke imot, hadde aldri måtte kjempe mot vannet. Fra begynnelsen av hadde Marion vært i stand til å gjøre hva som helst på hesteryggen, og J.T. hadde kunne gjøre hva som helst under vannet.

Føttene hans rørte ved bunnen. Han åpnet øynene og så seg rundt i kongedømmet. Kantene av bassenget var laget av rød stein, og bunnen så ut som om den var bestrødd med safirer.

Kilingen begynte bakerst i svelget, det instinktive behovet for å puste. Han kjempet ikke imot den heller. Han godtok den. Behovet, panikken, frykten. Under vann kunne han godt hva som helst. Under vann virket verden med ett fornuftig.

Han talte sekundene inne i seg. Kilingen i halsen ble til en kvelende fornemmelse. Ikke kjemp imot, ikke kjemp imot. La svien overta. Han passerte to minutter. Tidligere hadde han klart fire, men det ville ikke skje i dag.

To minutter og 45 sekunder. Det var nok. Han skar som et prosjektil opp mot overflaten. Han brøt gjennom vannet med et rasende gisp og svelget luft fire ganger på én gang. Buksene og T-skjorten var limt til huden og trommene hamret i hodet hans.

Etter ett minutt begynte han å svømme. Og så svømte han mer. Over ham var himmelen tørr og sirissene begynte å synge mens himmelen ble blodfarget.

– Er du i live?

– Hæ? J.T. løftet omtåket hodet. Han hadde svimt av på patioen. Noe fuktig limte seg til huden hans. Våte klær.

– Mr. Dillon? Mr. J.T. Dillon?

Han myste. Pupillene nektet å samarbeide. Alt virket rødt. Rødt og skyggelagt og stygt. Han forsøkte hardere å få blikket i fokus. En menneskeskikkelse dukket opp foran ham. Hun hadde svart hår som var stygt klippet og minnet ham om en Elvis-parykk. Han lot pannen synke ned igjen.

– Er alt i orden?

– Det har alltid vært åpent for debatt. Han brydde seg ikke om å se opp igjen. – Hør her, unge dame, jeg kjøper ikke Avon-produkter eller kaker fra pikespeidere. Hvis du derimot har noe Cuervo Gold, tar jeg to kasser.

– Jeg kommer ikke fra Avon.

– Leit. Han måtte være i ferd med å dø. Han hadde ikke vært så syk siden den første dagen på West Point.

– Mr. Dillon –

– Forsvinn.

– Jeg kan ikke.

– Reis deg, drei hundre og åtti grader rundt og pass deg så ikke porten gir deg et slag over rumpa på veien ut.

– Mr. Dillon . . . la meg i hvert fall snakke ferdig.

Til slutt fikk han henne i fokus. Hun satt på kanten av en hagestol som en mager due, med mesquitetrærne som en ramme rundt henne. Ung. Virkelig stygt klippet hår. Og fargingen var enda verre. Hun forsøkte å se avslappet ut, men de hvite knærne skalv. Han stønnet.

– Du aner ikke hva du har gitt deg ut på, unge dame.

– Jeg . . . Den . . . Jeg . . . Hun reiste seg stivt og rettet skuldrene. Ansiktet hennes var bestemt, men resten av henne ødela inntrykket. Den altfor hvite drakten var rynket og passet dårlig. Hun hadde gått mye ned i vekt nylig, og skyggene under øynene hennes var for mørke til å tyde på at hun hadde behagelige drømmer.

– Mr. Dillon –

– Freddie! ropte han så høyt han kunne. – Freddie!

– Han gikk ut, sa kvinnen etter et øyeblikk. Hun begynte metodisk å rive opp neglen på den høyre tommelen.

– Gikk ut? Han stønnet igjen før han ristet på det våte håret. Vannet sprutet rundt ham og et par dråper traff silkedrakten uten at hun reagerte. Han dro en hånd gjennom håret, tørket lange tuster ut av ansiktet og så på den uønskede gjesten igjen.

Hun hadde reist seg nå, og holdt omhyggelig avstanden. Nært nok til ikke å vise frykt, men langt nok unna til at det var sømmelig. Hun sto godt balansert, rede til handling med bena langt fra hverandre og den ene foten trukket tilbake, brystet fram og ledige armer. Det ga ham en følelse av déjà vu, som om han burde visst noe om henne. Men intuisjonen kom og gikk så raskt, og han hadde ikke lyst til å følge den.

– Vennen din har dratt, sa hun. – Jeg så at han satte seg inn i en bil og kjørte sin vei.

– Høh. Han satte seg motvillig opp. Verden gikk rundt for ham før den roet seg. I betraktning av at blodet hans måtte inneholde nitti prosent tequila, var synet altfor klart. Hvor lenge hadde han vært bevisstløs? Hvor mye alkohol hadde han svettet ut gjennom porene? Han begynte å bli altfor edru altfor fort.

Han rev av seg T-skjorten og slapp den ned på hellene. Deretter begynte hendene hans å arbeide med dongeribuksene.

– Jeg vil leie deg. Kvinnen stemme hadde fått antydningen til en skjelving.

Han flådde av seg dongeribuksene som klistret seg til bena hans og kastet dem på hellene. – Bedre.

– Jeg . . . Jeg er ikke sikker på om dette er passende, sa hun.

J.T. snudde seg skulende mot henne med hendene på hoftene. Splitter naken så han henne rett inn i øynene og lurte på hvorfor i helvete hun ikke hadde tatt til vettet og forsvunnet. – Ser dette ut som et kloster? Dette er en privat bolig og jeg er sjefen. Kom deg for helvete vekk, eller gjør noe nyttig med munnen din.

Han smilte et sardonisk smil før han gikk sin vei. Freddie hadde satt igjen en margarita til ham på bordet ved bassenget. Isen var halvt smeltet, men det brydde han seg ikke om. Han tømte halvparten i en slurk.

– Vincent har sendt meg, hvisket kvinnen bak ham.

– Den drittsekken, sa J.T. langsomt, uten noen egentlige følelser. – Jeg må slette ham fra julekortlisten min. Han tømte i seg resten av drinken. – Jeg teller til fem. Forsvinn før jeg er ferdig, ellers må himmelen hjelpe deg.

– Kan du være så snill å høre på hva jeg har å si?

– En.

– Jeg betaler deg hundre tusen dollar.

– To.

– Vincent sa ikke at du var en sta fyllik.

– Tre.

– Jeg trenger en proff!

Han snudde seg med armene i kors over brystet og et mildt uttrykk i ansiktet. – Fire.

Hun ble rød i ansiktet. Frustrasjonen vekket kroppen hennes til live. Hun hevet haken og det gnistret i øynene hennes. Et øyeblikk var hun faktisk pen.

– Jeg drar ikke! ropte hun. – Du må bære meg bort herfra. jeg har ikke noe annet sted å dra, for faen. Hvis du bare kan la være å synes synd på deg selv lenge nok til å høre –

– Fem.

– Jeg drar ikke. Jeg kan ikke.

– Gjør som du vil. J.T. trakk på skuldrene. Han satte det tomme margaritaglasset på bordet. Naken som den dagen han ble født, og med blikket festet på henne, rykket hans åtti kilo mot henne.

Kapittel 2

Svetten perlet seg på overleppen hennes. Øynene hennes fikk en farlig glans. Blikket hennes flakket fra side til side. Hun stakk en hånd ned i vesken.

J.T. kastet seg med full vekt over henne. De ramlet over ende med et brak, og innholdet av vesken ble sølt utover. En sølvfarget pistol skled over patioen. Hun kastet på seg som en villhest og forsøkte å klore øynene ut på ham med de ruglete neglene.

Han slo hånden hennes hardt til siden. Han la seg over henne og forsøkte å holde henne i ro mens han beskyttet mer sårbare deler av anatomien fra de sparkende føttene. Hun tok tak i håret hans og rykket til.

– Faen! Han rev hodet løs, grep henne rundt håndleddet og slo det i hellene.

Hun krympet seg, men da hun så på ham, var det fremdeles ild i blikket hennes. Han var større enn henne, sterkere enn henne og fordømt mye tøffere. Hun skulle ikke noe sted.

Et øyeblikk bare lå de der, hans nakne kropp mot hennes, og hev etter pusten. Hun gjorde et siste forsøk på å komme seg fri.

– Kom an, sa han stygt. – Prøv igjen. Tror du jeg plutselig vil ombestemme meg og slippe deg? Se på meg, søta. Vincent gjorde deg ikke noen tjeneste ved å gi deg mitt navn. Jeg ser ut som djevelen, og jeg er djevelen. Genetikerne bestemte seg for å bruke sannheten i reklamen.

– Jeg har penger, gispet hun.

– Hvem bryr seg om det

– Ett hundre tusen dollar.

– Kjære vennen min, det er altfor billig for meg.

– Morsomt, du ser ikke ut som du er dyr.

Han hevet et øyebryn ved det uventede sparket. Han hadde begynt å slappe av nå. Hun kjempet ikke lenger imot, og det ville ikke hjulpet henne å gjøre det. På så nært hold kunne han virkelig se at hun var sliten. Hun var blekere i nakken enn foran, som om den inntil nylig hadde vært beskyttet av langt hår, før det nådeløst var blitt blottet av saksen. Røttene på det matte, svarte håret var blonde. Fingerneglene så ut som om hun hadde brukt en grønnsakrasp på dem. Hun så anemisk ut. Hun hadde sannsynligvis en stor blink tatovert på ryggen.

– Har du ikke nok problemer om du ikke skal yppe med meg?

– Sannsynligvis, svarte hun tappert, – men ett sted må jeg starte.

Hun sparket ut med benet. Han flyttet seg og blokkerte samtidig sparket. Akkurat da han begynte å smile selvtilfreds, satte hun tennene i underarmen hans.

Han bleknet. Musklene sto ut som kabler på halsen hans og smerten jog gjennom ham, skarpt og dypt, da tennene hennes fant en nerve.

Han forsøkte å rive til seg armen, men kjevene hennes holdt ham fast. Med ett ble han rasende. Det stygge ursinnet steg opp i ham. Behovet for å slå tilbake. Behovet for å gjengjelde smerten som ble påført ham. Han kjente jungeltrommene i årene, og plutselig hørte han farens støvler slå hardt mot tregulvet. Han grep hardere rundt håndleddet henne. Hun klynket.

– Faen! Han rev armen ut av munnen hennes. Blodet lå som duggdråper i de mørke hårene og gjorde ham enda sintere. Med et kast var han på bena med knyttede never, mørk i blikket og med sinnet brennende i kinnene. Kontroll, kontroll. Han hatet menn som lot sinnet gå ut over kvinner. Han hatet disse mennene oppriktig. Kontroll, kontroll.

Den forniklede Walther 22 kaliber halvautomatiske pistolen som hadde ligget i vesken hennes lå nå femten centimeter fra føttene hans. Han sparket den ut i bassenget. Det var ikke nok. Når han virkelig ble forbannet, var det ikke noe som var nok.

– Hva i helvete var det du tenkte på? brølte han. Hun lå fremdeles på patioen med skjørtet rundt lårene og blottet lange, slanke ben som var i stort behov av trening. Hun holdt håndleddet mot brystet. Det gjorde tydeligvis vondt, men hun kom ikke med en lyd.

Han bannet igjen og overveide å hoppe i bassenget. Han trengte en drink.

– Du trekker ikke våpen mot en marinesoldat, mumlet han innett. – Hva slags idiot er det som trekker mot en trenet proff?

– Du skulle til å angripe meg, hvisket hun til slutt. Hun holdt håndleddet tettere inntil seg og det hissige, røde merket sto ut fra den hvite huden. Det gjorde ham skamfull.

– Jeg skulle bare bære deg ut herfra.

Hun sa ikke noe.

Han pekte med fingeren på henne. – Dette er mitt hjem! Du burde ikke brøyte deg vei inn i andres hjem uten å være invitert, uten å være ønsket og . . . og . . .

– Uten å være trenet?

– Nettopp!

Hun kom ikke med noen innvendinger, bare kjempet for å komme seg på bena. Hun svaiet litt da hun hadde reist seg. Det virket ikke som om hun var klar over det, men hun glattet ned skjørtet og holdt jakken lukket som om den kunne beskytte henne.

– Jeg vet du ikke vil ha meg her. Vincent har forsøkt å ringe deg, men du har aldri vært hjemme. Og jeg . . . Jeg hadde ikke tid til å vente, så jeg fikk adressen din og bare . . . vel, jeg bare kom hit.

– Lær meg opp, sa hun brått. – Bare lær meg opp, det er det eneste jeg ønsker. En måned av din tid. Jeg gir deg hundre tusen dollar, og du lærer meg alt du kan.

– I helvete heller.

– En måned er alt jeg ber om. Du behøver ikke å forlate huset, du behøver ikke å gjøre noe annet enn å rusle rundt og fortelle meg hva jeg skal gjøre. Jeg er sterkere enn jeg ser ut til. Jeg lærer fort. Jeg klager ikke.

– Hvem er du?

Hun nølte. – Te– Angela.

– Te-Angela? Jaså. Men bare for å få det på det rene, hva skal en fornøyd husmor som deg med trening, Te-Angela?

– Jeg . . . jeg blir forfulgt.

– Selvfølgelig. Av hvem?

– Hvem hva?

– Hvem følger etter deg?

Hun ble taus. Han ristet på hodet. – Du trenger ikke en leiesoldat, du trenger en psykiater.

– En mann, hvisket hun.

– Du tøyser.

– Min . . . Det så ut som om hun lurte på hvor mye hun skulle si. – Mannen min. Eksmannen. Du vet hvordan det er.

Hun svarte for kjapt. Hun kikket på ham for å se om han trodde henne eller ikke.

Han ristet på hodet igjen, denne gangen i avsmak. – Du kom helt ut hit bare på grunn av problemer i heimen? Når du sporer opp en mann som meg, burde du minst ha halve Medellin-kartellet i hælene. Herregud. Få en rettskjennelse og la meg være i fred.

Hun smilte blekt. – Tror du virkelig en papirlapp skremmer bort et monster?

– Det er bedre enn å leie en proff. Hva skjedde, møtte du Vincent på et hjemmeparty? Du ser på varene, mens han høker sine kontakter med pensjonert avskum?

– Vi ble presentert for hverandre. Av en felles venn som forstår at jeg trenger virkelig hjelp.

– Virkelig hjelp? Du har sett for mange nattfilmer på TV. Gå til politiet i Nogales. Jeg skal tegne et kart for deg.

– Det var politiet som mistet sporet av ham, sa hun stille. Kvelden ble stille, bare lyden av vannet som slikket mot bassengkanten og den ensomme lyden av sirisser kunne høres. Mesquitetreet skalv i den svak brisen og de hvite steinene ved føttene hennes glitret i lyset på terrassen. Kvelden var varm og svartfiolett og bedragerisk myk.

– J.T. hvisket hun, – reddet du de foreldreløse barna i Guatemala?

– Hva? Hjertet hans begynte å slå altfor fort.

– Vincent fortalte meg om barna. Gjorde du det? Gjorde du virkelig det?

– Nei, nei, Du kan ikke klandre meg for det. Men benektelsen var for skarp, og de visste det begge to.

Skuldrene hans sank sammen. Hun nikket forståelsesfullt. – Vincent sier at du er den beste. Du kan skyte og treffe hva som helst, spore opp og ødelegge alt.

– Vincent er et rasshøl.

– En måned, gjentok hun. – En måneds intensiv trening. Selvforsvar, skyting, unnvikelsesmanøvre, skygging . . .

– Befolkningskontroll, innsamling av opplysninger. Bakholdsangrep og motangrep. Snikskyting og jakt på snikskyttere. Evakuering og unnvikelse, infiltrasjon og penetrering. Alle godsakene fra krigen.

– Ja.

– Nei! Du skjønner ikke hva jeg mener. Tror du man kan lage en drapsmaskin over natta? Tror du Rambo bare steg opp av bakken? Det tar år å lære den typen konsentrasjon. Det tar ti år til å lære seg ikke å bry seg, å ha et menneske i siktet og trekke av, som om målet egentlig ikke er noe annet enn vannmelonen du trente på.

Hun ble blek. Hun så syk ut.

– Og du er bare en mager og ondskapsfull drapsmaskin. Kom deg ut og kom aldri tilbake.

– Jeg . . . jeg . . . jeg kan gi deg meg.

– Hva?

– Jeg vil gi deg kroppen min i en måned.

- Chiquita, det var bedre da du holdt deg til penger!

Hun smilte unnskyldende og resignert og vitende. Før han rakk å stoppe henne, falt hun på kne. – Jeg kan trygle deg, sa hun og hevet hendene bønnfallende.

- I Himmelens navn! Han gikk over patioen, grep henne i skuldrene og ristet henne som om han ville riste litt fornuft inn i hodet hennes.

– Vær så snill, sa hun enkelt. – Vær så snill.

Han åpnet munnen. Han forsøkte å brøle og han forsøkte å snerre. I dette øyeblikket ville han vært fornøyd om han kunne skjære tenner. Men ordene ville ikke ut. Så mange års skittent liv, og så kunne han fremdeles stoppes av noe så enkelt som vær så snill.

– Svarte faen, det er trettende september og jeg er edru. Kan noen komme med en drink til meg?

Hun tok et skritt for å adlyde, men så svaiet hun som et laken på snoren og knærne begynte å svikte.

– Nå er det nok. Til sengs, kommanderte han rasende. – Bare ta et rom, hvilket som helst, og legg deg. Jeg har et par timer igjen med tequilaflasken og jeg vil ikke se deg igjen før den fjortende, med mindre du tar med deg en flaske og har en lime i navlen og salt på brystene. Han pekte mot skyvedøren i glass. – Kom deg bort!

Hun kom ikke med innvendinger, men tok i stedet et skritt fram med synlig anstrengelse. Hun vaklet faretruende. Han hadde ikke noe annet valg enn å gripe henne.

Med en dempet ed feide han henne opp i armene. Hun stivnet og knyttet hendene som om hun ville kjempe imot, men trettheten overveldet henne før han gjorde det. Hun sank ned i armene hans som en ballong luften er gått ut av. Han kunne tydelig kjenne ribbena hennes. De var som på en fugl. Han kunne kjenne duften av henne, det rene lukten av utmattelse og frykt og en varmere, mystisk lukt. Han visste med ett hva det var – babypudder. Hun duftet av babypudder.

Det var så vidt han ikke slapp henne.

Han ville ikke vite om det. Han nektet å vite noe om det.

Det nærmeste soverommet var pent og ryddig, takket være Freddie. J.T. slapp henne uhøytidelig ned på dobbeltsengen. – Har du noen bagasje?

– En veske.

– Hvor?

– I stuen.

– Freddie henter den. Står bilen foran huset?

– Jeg tok en drosje.

– Brukte du et falskt navn, Angela?

– Ja. Og jeg betalte kontant.

Han gryntet. – Ikke dårlig.

– Jeg lærer, sa hun oppriktig. – Jeg lærer.

– Men nå får du lære å sove. Det er en like viktig ferdighet som noe annet.

Hun nikket, men lukket ikke de brune øynene. – Er du alkoholiker?

– Av og til.

– Hva er du ellers?

– Baptist. Legg deg til å sove.

Hun mumlet. – Jeg vet du reddet barna.

– Selvfølgelig. God natt.

– Fordi du savnet familien din.

Han stoppet brått midt i rommet og skalv. Rachel og Teddy og den gylne dagene med hvitt stakitt og firedørs sedan.

Hun tok selvfølgelig feil; familien var kommet etter de foreldreløse barna. Men likevel skar ordene inn i ham. – Du vet ikke hva du snakker om.

– Det må jeg. Hun sukket og øyeblokkene sank igjen. – Datteren min og jeg trenger deg. Du er det eneste håpet vi har igjen.

– Faen, sa J.T. igjen og satte kursen for margaritamiksen.

Midnatt. I sentrum av Nogales var det barer som holdt på å åpne. Det ville ikke være uvanlig for J.T. å være på vei ut på denne tiden, kledd i jeans og batistskjorte, med lommene fulle av penger og hender som var desperate etter øl. Han ville snuble hjem ved tre-, firetiden med et par sixpacks under beltet og en kvinne i armene. Nettene gikk i ett.

Dette var første gang mannen kunne huske at det sov en kvinne med en egen koffert i gjesteværelset. Første gang det var en kvinne i huset som ikke lå i J.T.s seng. J.T. lå på magen i stuen og iguanaen holdt ham med selskap.

Huset ble stille, nesten stillestående. Men likevel visste mannen at alt var forandret. Etter tre år var mønsteret brutt. Hans instrukser for slike anledninger var klare.

Han krøp gjennom den mørke gangen. Måneskinnet badet stuen i sølvlys. I et hjørne lyste en liten, gul varmelampe opp iguanaen og J.T.s bare føtter. Verken mann eller iguana rørte seg.

Han snudde seg og gikk forsiktig nedover korridoren til arbeidsværelset. Han løftet av telefonen uten en lyd. Han slo nummeret fra hukommelsen og hadde allerede lagt en hånd rundt røret for å dempe stemmen.

– Det er en kvinne, sa han med det samme røret i den andre enden ble tatt av.

– En kvinne?

– Vincent sendte henne.

– Faen. En lang pause. – Navnet hennes?

– Angela. Det er alt. Det er ikke hennes egentlige navn.

– Åpenbart. Fysiske kjennetegn?

– Midten av tjueårene, én femtisju, førtifem kilo, brune øyne, lys hud, opprinnelig blond.

– Bevæpnet?

– En kaliber 22 Walther halvautomatisk pistol.

– Høh. Et leketøy. Identifikasjonspapirer?

– Nei.

– Hun må ha noe.

– Det var ikke noe, insisterte han. – Jeg undersøkte kofferten hennes – fôret, boksen med hårspray, hårbørsten, skosålene, alt. Mange penger, men ikke noen identifiksasjonspapirer. Hun har en aksent. Jeg kan ikke helt plassere den. Nordstatene, kanskje. Boston.

– En proff?

– Jeg tror ikke det. Det virker ikke som om det er stort hun vet.

– Med de menneskene J.T. vanligvis omgir seg med, er hun sannsynligvis en øksemorder som har hugget opp mann og barn.

– Hva skal jeg gjøre?

Et frustrert sukk. – Har han begynt i bransjen igjen?

– Hun er her, ikke sant?

– Faen ta ham. Glem det, jeg skal ta meg av det. Bare gjør som du pleier.

– Ja vel.

– Det var riktig av deg å ringe.

– Takk. Hvordan . . . hvordan har han det?

Stillheten varte. – Han holder på å dø. Han har store smerter. Han vil vite hvorfor sønnen hans ikke er her.

– Spør han etter meg?

– Nei, men slapp av. Han spør ikke etter meg heller. Den eneste han har brydd seg om er J.T.

– Selvfølgelig. Stemmens hans var korrekt unnskyldende. Han hadde skjenket sin lojalitet til en hard mann for lenge siden. Hans lojalitet hadde aldri sviktet, og gjennom årene var han blitt vant til sin stilling. – Jeg ringer hvis det skjer noen forandringer.

– Gjør det.

– God natt.

– Ja. God natt.

Han lå røret forsiktig på. Det spilte ingen rolle. Lyset i taket ble slått på.

Han snudde seg langsomt. J.T. sto lent mot dørkarmen. Han hadde hendene i kors over brystet. Øynene var blodskutte, men de var intense også.

– Freddie, jeg tror det er på tide vi tar en prat.