Caroline Kaspara Palonen

Jeg har det ikke i meg å bli klassekontakt

Caroline Kaspara Palonen

Jeg har det ikke i meg å bli klassekontakt

(Maria)

Buskene er tunge av mørke klaser med bær som skjuler seg mellom bladene. Da Stella var mindre, pleide vi å plukke til greinene ble lette. Jeg husker at en grønn liten larve krøyp over nesa hennes. De små fingrene farget av bærsøl som rota nedi den lille, røde plastbøtta, uvitende om at hun hadde et lite, irrgrønt kryp i fjeset. Den trillende lyden av bare noen få bær nedi bøtta, men forventninga hennes om flere. Nok til at vi kunne bake noe, muffins eller pai. Men så spiste hun noen selv, og ga de siste til meg.

Høsten kom så brått i år. Den redder meg på en måte, men på samme tid er jeg litt skuffa over at sommeren ikke ville vente på meg. Det hadde vært så hyggelig. Med blomkarse, bjørnekjeks og brannliljer og små, tandre blåklokker. Ei hengekøye i halvskyggen. Jeg skulle nærme meg ei lubben humle forsiktig.

Vinduene i luftestilling. Høstens kjølige pust. Jeg fryser nesten. Barna skal være der ute hele dagen. Stella skal plukke blåbær sammen med klassekamerater og trygge voksne.

Jeg går bort til vinduet. For å få sett litt himmel. Bare i tilfelle den kommer til å gjøre noe med meg. For å få sett et utsnitt av hagen. I det siste har jeg lagt merke til at en skjære har begynt å henge i hagen vår. Den ser skabbete ut, men kanskje den bare skifter fjær. Jeg håper den bare skifter fjær. Jeg vil at den skal se ut som de andre, eller slutte å komme hit.

Erik ville sagt at det var topp hvis jeg bestemte meg for å gå en tur. I dag kan jeg kanskje være blant menneskene igjen, og kanskje smile til noen av dem jeg passerer.

Det er vanskelig å finne frem plagg som harmonerer. Jeg må prøve de fleste plaggene jeg har i skapet før jeg kommer frem til at det må bli en kjole jeg har etter mormora mi, en lilla med avlange blader. Vet at Erik kommer til å se glad ut når han kommer hjem, og han ser meg i denne kjolen, og jeg kan si: I dag har jeg vært i byen en tur. Det vil gi ham et håp om lysere dager, selv om det vi går i møte er mørketid. For jeg skal være her. Han skal ikke være alene om alt. Enkelte dager skal jeg stå på kjøkkenet og le. Latteren kommer aldri til å fylle hele kjøkkenet, men det gjør ingenting, så lenge jeg prøver. Jeg vil steke sveler og servere dem med solbær fra hagen. Frosten skal ikke få ta bæra. Jeg skal gidde å plukke. Når Stella spør om vi skal plukke, så vil jeg ikke svare nei.

Jeg sminker meg ikke, men jeg kjemmer håret, og jeg setter det opp, og jeg skal ut herfra. Skal ikke være ei som bare går hjemme. Jeg åpner leppestifthylsteret med det kinesiske mønsteret. Før var vi alltid på vei til et sted som vi gledet oss til å se. Jeg må smile av Stellas fingermerker nedi der. Den er ødelagt, men jeg tar litt på en Q-tips som jeg smører på leppene. Denne dype fargen passer sikkert best om kvelden, men jeg trenger ikke å bry meg om det. Jeg vil heller ha på meg den blomstrete kjolen, og jeg skal ut herfra og ned de bakkene. Kjolen fikk jeg av Erik, en forskuddspresang, snart ferdig med masteren, den kan du ha på deg når vi skal feire. Veilederen har sluttet å sende mail, og ringte heldigvis bare den ene gangen. Jeg tok ikke telefonen. Veilederen er opptatt med noen andre nå. Noen som klarer å stå løpet ut. Torskebestanden har så lite med meg å gjøre. Før gikk jeg rundt med den i hjertet mitt. Hva har den med meg å gjøre? kan jeg tenke nå, tenker jeg som regel nå. Noen ganger kommer den til meg når jeg sover. De glatte, kjølige kroppene berører meg så vidt, før vi mister hverandre igjen, et sted i søvnen min mister vi hverandre.

Ei lita stund tror jeg virkelig på det, at jeg venter på bussen og at bussen skal hente meg, men jeg skal visst ikke til byen likevel. Jeg snur meg og går opp alle bakkene tilbake til huset vårt. Jeg hadde håpet at sommeren skulle vente på meg. Men høsten er her, høsten redder meg kanskje. Jeg liker de sløve sommerfuglene i vinden, som heller ikke klarer med det her. Jeg liker bedre å stoppe og betrakte dem, lenge, enn å si hei til folk.

I yttergangen møter jeg mitt eget blikk i langspeilet. Dama i speilet har malt munn og det hele, og jeg hører at hun sier til speilet: Jeg skulle visst ikke til byen.

Jeg har ikke på meg den blomstrete kjolen. Jeg steiker ikke sveler. Jeg ser inn i en vegg. Nei, jeg skulle visst ikke til byen. Dama på familievernkontoret har sagt til Erik at det kan lindre noe å gi meg klemmer som varer i seks sekunder. Hun sier at utsagnet er basert på forskning, så vi må ikke tro at det bare er noe hun kaster ut. De gangene det skjer, at jeg befinner meg i en sånn seks-sekunderklem med Erik, da venter jeg bare på at klemmen skal ta slutt. Selv om det alltid er han som er initiativtaker, så lurer jeg litt på om han også teller sekundene og venter på å få slippe.

(Erik)

Jeg slår på NRK Klassisk og tenner et lite lys til frokosten. Jeg blander rødbete, frosne bringebær og appelsinjuice i blenderen. Jeg heller blandinga over i to små glass. Jeg prøver meg på en pusteøvelse, jeg må gjøre det før barna våkner.

Torje står opp, jeg hører at han romsterer inne på rommet sitt. Jeg går ut i gangen for å gi ham en god start. Jeg sier god morgen, lille venn, selv om han ikke er så liten lenger, og går mot ham med åpne armer for å gi ham en klem. Han finter seg unna, forbi, låser seg inn på badet. Jeg går inn på rommet til Stella. Hun har nok nettopp våkna. Jeg løfter henne ut av køyesenga og gir henne en lang klem. Skoleungen. Lukta av søvn baki nakken hennes, hun må ikke bli stor for fort, må ikke begynne å kjøpe magekorte topper og spørre om hun kan få begynne med deodorant. Det må bli lenge til. Det må bli lenge til den nesten selvlysende oransje førsteklassesekken må pakkes bort for godt.

Hun setter seg ved spisebordet. Jeg serverer smoothien, går inn på kjøkkenet og begynner på matpakkene.

– Din jævla drittunge, hører jeg Torje si til Stella ute i stua. God morgen, hvor vanskelig kan det være? Jeg legger fra meg brødkniven og går inn i stua. Jeg slår av radioen, sier til Torje at han kan forlate stua, bare dra, hører jeg at jeg sier, litt høyere enn jeg hadde tenkt. Torje løper ut av stua, de nye hvite Nike-sokkene er røde av rødbetesaft, jeg må få moppet over gulvet før jobb.

Han drefser rundt på jakker der ute i gangen, finner ikke den som er grønn, ingen av de andre er brukbare, skalljakken som kostet meg tre tusenlapper, er bare ekkel nå.

– Satan! roper han og slamrer igjen døra etter seg. Da han ser meg i vinduet, roper han enda litt høyere: – You need to calm down, Sir! Vannflaska står igjen på kommoden, men han får drikke fra springen på klasserommet.

Jeg går inn i stua. Stella skraper nedi multeyoghurten og har forsvunnet inn i en gammel episode av Planetpatruljen som både hun og jeg kan utenat, og som hun fortsatt har glede av selv om hun egentlig har vokst seg ut av målgruppa.

–Da va den i boks. Me sløyfe på! sier hun i samme tonefall som den blide mannen på skjermen.

(Maria)

Vi sitter på de små pultene til førsteklassingene våre. Erik måtte tilbake på jobb etter middag, og sa at det var nødvendig at jeg stilte på dette møtet. Du kan ikke bare melde deg helt ut, sa han. Jeg kom meg opp. Håret mitt er fortsatt vått. Klasserommet er for lite, pultene står for tett. Skolen har lagt inn et ekstra foreldremøte helt i begynnelsen av det første skoleåret siden det generelt har blitt større uro og mer uønsket adferd på småtrinnet. Stellas lærer sier at det er viktig å legge en god plan i samarbeid med oss, foreldrene, fra første dag. Vi må sammen sørge for å komme uroen i forkjøpet, sier hun. Hun lurer på om vi har noen forslag, og står klar med krittet i hånda.

Det lukter innsider av melkekartonger som ikke har blitt skylt, blandet med klær som har vært utsatt for ulike parfymerte skyllemiddel, eller som bare har blitt liggende for lenge halvfuktige i en haug, blandet med kropp og gammelt skolebygg. Jeg vil hele tiden synke sammen, men forsøker å holde ryggen rak. Jeg setter opp et smil hver gang jeg merker at noen av de andre foreldrene ser på meg. Det føles omtrent som å stramme en teltduk til det maksimale.

Jeg ser bort på veggen som er dekket av tegninger av hus. Jeg leter etter Stellas signatur. Huset hun har tegnet er helt sort. Jeg tror hun har tegnet med en kraftig fettstift.

Læreren står der fremme og snakker om viktigheta av å engasjere seg. Hun venter på at en klassekontakt skal melde seg. Det blir helt stille i rommet.

– Det innebærer ikke mange oppgaver å være klassekontakt. Det er snakk om et par FAU-møter i halvåret. Ingen her som kunne tenkt seg å stille?

Ei mor som har tatt plass på stolen foran meg, sitter på hendene sine. Ei mor som sitter helt bakerst rekker opp hånda. Lettelsen over å slippe utløser en ekstra lang applaus i rommet.

– Jeg hadde lovet meg selv at det ikke skulle bli meg denne gangen! sier den nye klassekontakten.

Meddelelsen utløser høy latter.

– Så har det kommet inn et forslag om å danne besøksgrupper her, sier læreren. – Dette er en fin måte å bli kjent med flere i klassen på, og så er det spennende å komme hjem til andre og se at vi har det forskjellig, men på mange måter også likt.

Hun lurer på om alle synes det høres greit ut? Ingen i forsamlinga svarer, og hun tolker det som et ja.

– Da setter jeg sammen gruppene til uka med mål om å få til en god miks! Og allerede uka etter er det supert om vi kommer i gang!

Læreren får ikke frem videoen hun skulle vise, et par fedre prøver å komme henne til unnsetning, mens hun står og peker på et tomt lerret. Den lille ufrivillige pausen gir henne anledning til å granske oss, som om hun her og nå prøver å finne ut hvordan dagens foreldre egentlig er. Stemmen hennes er helt flat, og jeg synes det ser ut som hun har lyst til å gå hjem.

I korridoren kjenner jeg at jeg har det travelt med å komme meg ut, at jeg kan komme til å knuffe meg frem hvis noen står i veien for meg. Flere av mødrene står samlet i små flokker. De virker så ivrige. Jeg får meg ikke til å stoppe, prøve å trenge meg inn i sirkelen de har opprettet. Jeg tenker at det sikkert blir lenge til jeg blir med på noe lignende igjen.