Harlan Coben

Kom tilbake

Oversatt av Line Gustad Fitzgerald

Harlan Coben

Kom tilbake

Oversatt av Line Gustad Fitzgerald

Til minne om Juan «Johnny» Irizarry

Jeg savner smilet og knokehilsenene

Prolog

Sånn ødelegger du et liv.

Du står over senga og ser på mens han sover. Han sover tungt. Det vet du fordi du har iakttatt ham i seks uker nå. Du tar ingen sjanser. Du forbereder deg. Det er det som er den hemmelige ingrediensen. Det er ingen grunn til å forhaste seg. Forventning er en stor del av livet. «Reisen er målet, ikke reisemålet.» Det sa han som holdt tale under diplomutdelingen på college. Det er et gammelt munnhell, en klisjé, men du bet deg merke i det likevel. Ikke er det sant heller, ikke på langt nær, men det er en god påminnelse i sene, ensomme nattetimer om at glede kan og må finnes i både ventingen og kjedsomheten.

Fordi du er godt forberedt, vet du at han liker å ta seg et glass konjakk før han legger seg. Ikke hver kveld, men så godt som. Hvis han ikke hadde gjort det i kveld, ville du ha utsatt. Ikke forhast deg. Ikke ta sjanser. Hvis du er tålmodig, oppnår du målet med liten eller ingen risiko.

Det handler om forberedelser og tålmodighet.

Fordi du har iakttatt ham, vet du at han har en ekstranøkkel i en sånn nøkkelskjuler som ligner på en grå stein. Det var sånn du kom deg inn i huset i dag tidlig for å ha noe i konjakken. Det var sånn du kom deg inn igjen i natt.

Han kommer ikke til å våkne på en stund.

Han har en pistol, en Glock 19, i en våpenkoffert i den øverste nattbordskuffen. Våpenkofferten har ikke kombinasjonslås. Låsen er en biometrisk fingeravtrykksensor. Han er helt i koma, så du løfter hånden hans, tar tak i tommelen og trykker den mot sensoren. Låsemekanismen surrer og åpner med et klikk.

Du tar ut våpenet.

Du har på deg hansker. Det har selvfølgelig ikke han. Du legger hånden hans rundt skjeftet slik at fingeravtrykkene havner rett. Så legger du pistolen forsiktig ned i ryggsekken. Du har med deg papirservietter og plastposer. Det har du alltid. Du tørker ham rundt munnen med servietten og passer på å få spytt på den. Så legger du servietten i plastposen og legger den ved siden av pistolen i sekken. Det er ikke sikkert du kommer til å trenge den. Kanskje det er overkill. Men overkill ser ut til å fungere.

Han ligger på ryggen og snorker.

Du kan ikke la være å smile.

Du liker denne biten. Du liker denne biten mye mer enn det faktiske drapet. Drap kan være ganske enkelt og er som oftest raskt unnagjort.

Men dette, planleggingen, er et kunstverk.

Mobilen hans ligger på nattbordet. Du setter den på lydløs, og så legger du den også i ryggsekken. Du går ut av soverommet. Nøklene til Audien henger på en krok ved bakdøren. Han er nøye med det. Han kommer hjem og henger bilnøklene på kroken. Hver gang. Du tar nøklene. I tillegg napper du til deg en av baseball-luene fra knaggrekken. Du tar den på. Den passer ganske greit. Du setter på deg solbriller. Du passer på å holde hodet lavt.

Du kjører hjem til henne i Audien.

Hun leier en Airbnb ved en stille innsjø i Marshfield. Han vet ikke at hun er der. Det gjør du, for nok en gang har du forberedt deg. Da du så at hun hadde dratt dit – at hun hadde tenkt å gjemme seg for ham uten å si det til noen – visste du at tiden var inne. Du tar fram mobilen hans og skriver inn Airbnb-adressen slik at kartsøket ligger lagret.

Det er et lite Cape Cod-hus hun har leid. Hun har bodd der i en uke nå. Du vet hvorfor hun har gått til det skrittet, men det kan ikke kalles annet enn en midlertidig løsning. Du parkerer i gata. Det er sent. To på natten. Men du vet at hun fortsatt er våken. Derfor parkerer du et stykke unna, utenfor et tomt feriehus.

Du tar pistolen opp av sekken.

Kjøkkenlyset står på i Airbnb-huset. Så det er der hun er.

Du går mot lyset og kikker inn gjennom glasset i kjøkkendøren.

Der er hun.

Hun sitter alene ved bordet med en kopp te og en bok. Hun er en vakker kvinne. Det mørkblonde håret er festet i en uryddig hestehale. Hun har trukket beina under seg. Hun ser altfor tynn ut, men det er sikkert på grunn av stress. Hun er fullstendig oppslukt av boka. Hun har på seg en stor herreskjorte. Du lurer på om den er hans. Det ville vært absurd og ekkelt, men det er det mye som er.

Mens du iakttar henne gjennom døren, vrir du dørhåndtaket forsiktig, langsomt.

Du vil ikke lage lyd. Du vil ikke skremme henne.

Døren er låst.

Du ser ned på dørvrideren. Den er gammel. Låsen ser svak ut. Hvis du hadde hatt verktøy, kunne du kjapt ha fått den opp. Men dette er sikkert bedre. Du ser på henne igjen. Og akkurat da ser hun opp og får øye på ansiktet ditt gjennom glasset.

Øynene hennes sperres opp.

Hun skal til å skrike. Det vil du ikke.

Slurvete. Igjen. Til tross for all planleggingen gjorde du en tabbe sist. Du har ikke råd til å gjøre enda en.

Derfor nøler du ikke.

Du retter sparket mot punktet rett under dørvrideren. Den gamle døren gir etter. Du går inn i huset.

«Vær så snill.» Hun reiser seg og holder fram hendene. Hun har boka i den ene. «Nei, ikke skyt.»

Du setter to skudd i brystet.

Hun deiser i gulvet. Du forter deg bort og sjekker.

Død.

Du tar servietten ut av plastposen i sekken. Du lar den ligge på gulvet. Juryer digger DNA. De har vokst opp med tv-serier som overdriver teknologiske mirakelmidler. De forventer det i en drapssak. Hvis det ikke finnes DNA-spor, lurer juryen på skyldspørsmålet.

Du kommer deg inn og ut av huset på mindre enn femten sekunder.

Pistolen lagde bråk. Ikke noe å lure på der. Men folk flest tipper på fyrverkeri eller ettertenning fra en bil eller andre uskyldige forklaringer. Likevel er det ingen grunn til å bli værende. Du forter deg tilbake til bilen. Du er ikke så redd for at noen skal se at du løper. Hvis de gjør det – i verste fall – ser de en mann som løper mot en Audi som er registrert på ham, ikke deg.

Det vil snarere være til hjelp.

Du begynner å kjøre. Drapet gir deg en rar følelse. Selve drapet er et kick, mer for din elskede enn for deg, men ofte kjenner du deg merkelig tom rett etterpå. Er det ikke litt det samme med sex? Uten å bli altfor klinisk, men den nedturen etter orgasmen, det franskmenn kaller la petite mort – den lille død. Det er sånn du kjenner deg nå. Det er sånn du kjenner deg de første par–tre kilometerne av kjøreturen mens skuddene går i reprise i tankene, måten kroppen hennes deiset i gulvet. Det er opphissende, men allikevel litt …

Tomt?

Du ser på klokka. Han skal være slått ut i tre timer til. Det er rikelig med tid. Du kjører hjem til ham. Du parkerer Audien der du fant den.

Du smiler. Dette, denne biten, er det som gir deg et skikkelig kick.

Audien har et sporingssystem, så politiet kan se hvor den kjørte i natt. Du går inn i huset. Du henger nøklene på plass. Du beholder baseball-lua – det kan sitte hår i den nå. Unødvendig å ta den sjansen. Hvis politiet legger merke til at den er vekk, går de ut fra at han kvittet seg med den etter drapet.

Du går opp til soverommet hans. Du legger mobilen tilbake på nattbordet. Du setter den til lading, til og med. Akkurat som med Audien vil politiet få tilgang til mobildata som «beviser» at han dro til Airbnb-huset på drapstidspunktet.

Du bruker tommelen hans til å åpne våpenkofferten. Du legger pistolen tilbake. Du er innom tanken på å la pistolen ligge ved siden av senga, men det virker klønete. Det er et redskapsskjul i hagen. Du tar med deg våpenkofferten og gjemmer den under noen sekker med hagejord. De finner ut at en Glock 19 er registrert på navnet hans. De kommer til å ransake hele eiendommen og finne den i redskapsskjulet.

Ballistikk vil bekrefte at Glock 19-pistolen var drapsvåpenet.

Audien. Mobiltelefonen. DNA-et. Pistolen. To av fire er nok til å felle ham.

For henne er grusomheten over.

For ham har den nettopp begynt.

1

Myron Bolitar pratet i telefonen med sin åtti år gamle far da de to FBI-agentene kom for å forhøre ham i forbindelse med drapet.

«Moren din og jeg», meddelte faren fra pensjonistleiligheten i Boca Raton, «har oppdaget ‘edibles’.»

Myron blunket. «At det var, sa du?»

Han satt på kontoret i øverste etasje av Wins skyskraper på hjørnet av 47th Street og Park Avenue. Han svingte stolen slik at han så ut gjennom vinduene fra gulv til tak. Utsikten over The Big Apple var rimelig lekker.

«Dopsnop med cannabis, Myron. Tante Miriam og onkel Irv sverger til dem – Irv sa det hjalp mot podagra – så moren din og jeg tenkte hei, hvorfor ikke, vi kan jo prøve. Forsøket verdt, ikke sant? Har du prøvd dopsnop?»

«Nei.»

«Det er det som er problemet.» Det var Myrons mor som ropte i bakgrunnen. Det var sånn de holdt på – enten moren eller faren i telefonen mens den andre bidro med kommentarer fra sidelinjen. «Gi meg telefonen, Al.» Og så: «Myron?»

«Hei, mamma.»

«Du burde bli stein.»

«Hvis du sier det, så.»

«Prøv stevia.»

Faren: «Sativa.»

«Hva?»

«Det heter sativa. Stevia er et søtningsstoff.»

«Oi, oi, hør på faren din som plutselig er blitt hippie og marihuanaekspert.» Så tilbake til Myron: «Jeg mente sativa. Prøv det.»

«Ja vel», sa Myron.

«Indica gjør deg søvnig.»

«Det skal jeg huske.»

«Vet du hvordan jeg husker forskjellen?» spurte mamma.

«Det forteller du sikkert nå.»

«Sindig av indi. Fordi jeg sovner av den. Skjønner?»

«Skjønner.»

«Ikke vær så prippen. Faren din og jeg liker det. Det gjør oss mer, jeg vet ikke helt, blide, kanskje. Våkne. Mer zen, til og med. Og Myron?»

«Ja, mamma.»

«Ikke spør hva det gjør med sexlivet vårt.»

«Det skal jeg ikke», sa Myron. «Aldri.»

«Jeg blir yr. Men med faren din, der er det rene brunsttiden.»

«Som sagt, jeg spør ikke.» Nå kunne Myron se at FBI-agentene skulte på ham gjennom glassveggen. «Jeg må legge på, mamma.»

«Han kan ikke holde fingrene av fatet.»

«Jeg spør fortsatt ikke. Vi snakkes.»

Myron la på idet Big Cyndi, resepsjonisten hans, viste FBI-agentene inn på møterommet uten å si noe. De to agentene stirret opp, langt opp, på Big Cyndi. Hun var vant til det. Big Cyndi ble lagt merke til. Agentene viste fram tjenestebevis og presenterte seg. Spesialagent Monica Hawes, den overordnede, var en svart kvinne på noen og femti. Den surmulende makkeren med lavere rang var en blekfet unggutt med en så framtredende panne at han lignet på en hvithval. Han presenterte seg, men Myron ble så distrahert av pannen at han ikke fikk med seg navnet.

«Vær så god», sa Myron og pekte på to stoler vendt mot vinduene og den rimelig lekre utsikten.

Agentene satte seg, men de så ikke særlig blide ut.

Big Cyndi anla en britisk aksent og sa: «Var det alt, Mr. Bolitar? Skal det være en kopp te?»

Myron motsto fristelsen til å himle med øynene. «Nei, jeg tror vi klarer oss. Ellers takk.»

Big Cyndi bukket og gikk.

Myron satte seg og ventet på at agentene skulle si noe. Det eneste han visste om besøket, var at FBI ville snakke både med ham og Win om de høyprofilerte Callister-drapene. Han ante ikke hvorfor – verken han eller Win visste noe om familien Callister eller saken – annet enn det de hadde fått med seg på nyhetene, men de var blitt forsikret om at de verken var mistenkt eller av interesse for etterforskningen.

«Hvor er Mr. Lockwood?» spurte agent Hawes.

«Her», sa Win med den hovne privatskolestemmen idet han – for å sitere åpningen til den Carly Simon-sangen som Win utstrålte med hele sitt vesen: walked into the party like he was walking onto a yacht. Win, altså den ovennevnte Mr. Lockwood, var selve ordbokdefinisjonen på distingvert der han gikk rundt Myrons nye møtebord og satte seg ved siden av ham.

Myron slo ut med hendene og anla sitt mest samarbeidsvillige smil. «Jeg forstår det sånn at dere har noen spørsmål til oss?»

«Det stemmer», sa Hawes. Og uten noen innledning slapp hun bomben: «Hvor er Greg Downing?»

Spørsmålet var uventet. Ingen tvil om det. Uventet. Myron ble sittende og gape. Han snudde seg mot Win. Wins ansiktsuttrykk røpte som vanlig ingenting. Win var flink til det, til ikke å røpe noe.

Grunnen til Myrons overraskelse var enkel.

Greg Downing hadde vært død i tre år.

«Jeg trodde dere kom hit på grunn av Callister-drapene», sa Myron.

«Det stemmer», repliserte spesialagent Hawes. Så gjentok hun spørsmålet. «Hvor er Greg Downing?»

«Tuller du?» spurte Myron.

«Ser det ut som jeg tuller?»

Det gjorde ikke det. Hun så i grunnen ut som om hun aldri tullet.

Myron kikket på Win for å se hans reaksjon. Win så ut som han kjedet seg.

«Greg Downing», sa Myron, «er død.»

«Så du tar den historien?»

Myron rynket pannen. «Historie?»

Den unge agenten som lignet på en hvithval, bøyde seg litt fram og glodde på Win. Han åpnet munnen for første gang, og stemmen var dypere enn Myron hadde ventet. Eller kanskje Myron ventet lys hvalsang. «Tar du den historien, du også?»

Win gjespet nesten. «Ingen kommentar.»

«Du er Greg Downings økonomiske rådgiver», fortsatte hvithvalen mens han prøvde å stirre Win i senk. Det hadde vært enklere å stirre et dynetrekk i senk. «Stemmer det?»

«Ingen kommentar.»

«Vi kan kreve alle dokumenter framlagt.»

«Gisp, nå ble jeg redd. La meg tenke meg om.» Win satte fingertuppene mot hverandre og senket hodet som om han tenkte hardt. Og så: «Gjenta etter meg denne gangen: Ingen kommentar.»

Hawes og hvithvalen skulte litt til. «Og du.» Hawes snudde seg mot Myron med et snerr. Myron tippet at han tilhørte Hawes, mens Win tilhørte hvithvalen. «Du er Downings … agent? Manager?»

«En liten rettelse», sa Myron. «Jeg var agenten og manageren hans.»

«Når sluttet du?»

«For tre år siden. Da Greg liksom døde.»

«Dere begge gikk i minnegudstjenesten.»

Win holdt munn, så Myron sa: «Ja, det gjorde vi.»

«Du holdt til og med tale, Mr. Bolitar. Til tross for ondt blod dere imellom holdt du en vakker minnetale, har jeg hørt.»

Myron kikket på Win igjen. «Eh, takk.»

«Og du holder deg til den samme historien?»

Historien igjen. Myron slo ut med hendene. «Hva er det du fabler om? Historie?»

Hvithvalen ristet på det store, hvite hodet som om han ble enormt skuffet over svaret, noe han sikkert også ble.

«Hvor tror du han befinner seg nå?» spurte Hawes.

«Greg?»

«Ikke kødd med oss, din kødd», bjeffet hvithvalen. «Hvor er han?»

Myron begynte å gå litt lei. «I et mausoleum på Cedar Lawn gravlund i Paterson.»

«Du lyger», parerte Hawes. «Hjalp du ham?»

Myron lente seg tilbake. Tonen deres ble stadig mer fiendtlig, men det hang også en umiskjennelig eim av desperasjon, og følgelig sannhet, i luften. Myron visste ikke hva som foregikk, og i sånne tilfeller hadde han en tendens til å snakke for mye. Da var det lurere å trekke pusten før han åpnet munnen.

«Dette skjønner jeg ikke», begynte Myron. «Hva har Greg Downing med Callister-drapene å gjøre? Har ikke politiet arrestert ektemannen?»

Nå var det de to agentene som kikket på hverandre. «Mr. Himble ble løslatt i dag tidlig.»

«Hvorfor det?»

Ikke noe svar.

Her er det Myron visste om drapene: Cecelia Callister, femtito, på grensen til supermodell på 1990-tallet, samt sønnen Clay på trettito ble funnet drept i praktvillaen der de bodde sammen med Cecelias fjerde ektemann, Lou Himble. Himble var nylig blitt tiltalt for bedrageri i forbindelse med hans oppstartsbedrift innen kryptovaluta.

«Jeg trodde den saken var opp- og avgjort», fortsatte Myron. «Ektemannen hadde en affære, hun fikk vite om det og skulle vitne mot ham, han måtte få henne til å tie, og så kom sønnen inn i rommet. Noe i den duren.»

Spesialagent Monica Hawes og spesialagent Hvithvalen kikket på hverandre igjen. Så gjentok Hawes omhyggelig: «Noe i den duren.»

«Ja vel?»

Myron ventet. Win ventet.

«Vi har grunn til å tro», fortsatte Hawes, stadig like omhyggelig, «at Greg Downing fortsatt lever. Vi har grunn til å tro at din tidligere klient er innblandet i drapene.»

De to agentene lente seg fram for å se reaksjonen deres. Myron skuffet dem ikke. Selv om den beskyldningen burde ha virket ganske uunngåelig, måtte Myron måpe da hun sa det høyt.

Greg. Lever.

Hvordan skulle han bearbeide det? Etter så mange år – rivaliseringen på banen, Greg som stakk av med Myrons første kjærlighet, Myrons stygge hevn, Gregs enda styggere hevn, årene med forsoning – og Jeremy, skjønne, herlige Jeremy …

Det ga ingen mening. Hele ansiktet uttrykte absolutt og fullkommen forvirring.

Og Wins reaksjon? Han så på klokka, et vintage armbåndsur fra Blancpain.

«Dere må ha meg unnskyldt», sa Win. «Jeg har en viktig avtale. Du verden, så hyggelig det har vært å treffe dere.»

Win reiste seg.

«Sett deg», befalte Hawes.

«Ellers takk.»

«Vi er ikke ferdige.»

«Dere er visst ikke det.» Win bød på sitt mest vinnende smil. Det var et flott smil, enda bedre enn Myrons samarbeidsvillige smil. «Det er derimot jeg. Ha en riktig fin ettermiddag.»

Uten så mye som et blikk over skulderen slentret Win ut av kontoret. Alle, inklusive Myron, stirret på døren da Win forsvant ut av syne.

Wins fulle navn er Windsor Horne Lockwood III. Skyskraperen de befant seg i, het Lock-Horne-bygningen. Kursiveringen skal framheve at bygningen er oppkalt etter Wins familie, og dermed er det mye penger involvert. I mange år hadde Myron holdt til i byggets fjerde etasje med sportsbyrået sitt, MB Reps (M for Myron, B for Bolitar, Reps fordi de representerte folk – Myron kom på det navnet helt selv, men var likevel ikke blitt høy på pæra). Idiotisk nok solgte Myron byrået for noen år siden og flyttet ut, og nå hadde et advokatbyrå overtatt de kontorlokalene. Da Myron bestemte seg for å vende tilbake for to måneder siden, var det bare toppetasjen som var ledig.

Ikke sånn å forstå at Myron var misfornøyd. Den rimelig lekre utsikten imponerte klienter, om ikke FBI-agenter.

De siste to månedene hadde Myron jobbet iherdig for å lokke noen av de gamle klientene tilbake i folden. Han hadde hoppet over Greg Downing av den enkle grunn … Ja, det der med livløsheten. Døde klienter gir lite inntjening. Dårlig forretning.

De to agentene glodde fortsatt på døren. Da det omsider gikk opp for dem at Win ikke kom tilbake, vendte Hawes oppmerksomheten mot Myron. «Hørte du hva jeg sa, Mr. Bolitar?»

Myron nikket og områdde seg. «Du hevder at en mann som døde av hjerteinfarkt – en mann som fikk dødsannonse og begravelse, og som jeg, slik du nevnte, holdt minnetale for – skal være i live.»

«Ja.»

Myron snudde seg mot døren der Win nettopp hadde forduftet. Ja, Win likte å spille den reserverte, elitistiske snobben, høyt hevet over alt og alle, for det var sånn han var, men Myron kunne likevel ikke forestille seg at Win ville gått sin vei uten grunn. Det fikk Myron til å bremse og gå litt mer forsiktig fram.

«Vil du snakke om det?» spurte Myron.

Hvithvalen likte ikke den. «Leker du psykolog nå?»

«Morsomt.»

«Hva?»

«Psykologvitsen», sa Myron. «Den var veldig morsom.»

Hvithvalens smale øyne smalnet enda mer. «Prøver du å være rappkjeftet?»

Myron svarte ikke med det samme. Tanken på Gregs familie surret i hodet på ham. Myron kjempet hardt for å holde dem på avstand. Gregs kone, Emily. Gregs … faen, bare tanken gjorde vondt … sønnen hans, Jeremy. Så mye fortid. Så mange minner. Så mye fortvilelse og glede. Det hender vi snubler borti mennesker som forandrer livet vårt for alltid. Noen er opplagte – familie og kjærester – men når alt kom til alt, når Myron så tilbake på livets vei og kurs, var det ingen som hadde forandret livet hans mer enn Greg Downing.

På godt eller ondt?

«Hører du meg, moromann?»

«Høyt og tydelig», sa Myron mens han anstrengte seg for å tenke klart. «Kan dere bevise at det er sant?»

«Hva da?»

«At Greg lever. Kan dere bevise det?»

De to agentene nølte, vekslet nok et blikk. Så sa Hawes: «Greg Downings DNA ble funnet på åstedet for Callister-drapene.»

«Hva slags DNA?»

Hvithvalen kastet seg over den med en stor porsjon velbehag. «Hudceller», sa han. «Din såkalt døde klient? DNA-et hans ble funnet under offerets negler.» Han satte seg litt opp og senket stemmen til konspiratorisk hvisking. «Du vet når et hjelpeløst offer skraper og klorer desperat for å overleve? Sånn.»

Det gikk rundt for Myron. Dette hang ikke på greip. Hvithvalens smil avslørte tenner som var altfor små for munnen, noe som bare forsterket hvithvalutseendet.

«Under neglene på hvilket offer?» spurte Myron.

«Det har du ingenting med.» Det var Hawes denne gangen. «Du og Greg Downing har kjent hverandre lenge, stemmer ikke det? Rivaler på basketbanen. High school. College. Begge ble draftet av NBA i første runde. Downing fikk en flott proffkarriere. Ble en høyt elsket trener etter at han la opp.» Hawes satte opp en sarkastisk medlidende trutmunn. «Du, derimot …»

«… har et dritkult kontor med rimelig lekker utsikt?»

Kjapp oppsummering: Ikke lenge etter NBA-draftet, under Myrons første treningskamp som tjueen år gammel rookie i Boston Celtics, dundret en spiller på motstanderlaget, Big Burt Wesson, inn i Myron og vred kneet hans i en vinkel som det ikke er meningen at noe ledd skal vris i.

Ha det på badet, basketball.

Hawes og hvithvalen trodde at det plaget Myron fremdeles, at det var en lur måte å irritere og komme under huden på ham på.

De var tjue år for sent ute.

Hawes møtte Myrons blikk. «La oss slutte å leke, Mr. Bolitar. Hvor er Greg Downing?»

«Jeg må be dere om å gå nå.»

«Ønsker du ikke å samarbeide?»

«Hvis dere snakker sant –»

«Det gjør vi.»

«Hvis dere snakker sant», begynte Myron på nytt, «hvis Greg lever – kan jeg ikke snakke med dere.»

«Hvorfor ikke?»

«Advokaters taushetsplikt.»

«Jeg trodde du var agenten hans.»

«Det også.»

«Nå henger jeg ikke med.»

Da unge Myron skjønte at kneet aldri ville bli som før, da han skjønte at basketballdagene var omme, ble han fast bestemt på å «gå videre». Han hadde vært en god student på Duke. Han flyttet basketballkonsentrasjonen over til den juridiske opptaksprøven, besto med glans, fikk studieplass på juridisk fakultet ved Harvard University, gikk ut med laud. Da han fikk advokatbevilling, åpnet han MB Reps (den gangen kalt MB SportsReps fordi – og prøv å henge med ved hjelp av kursiveringen – han til å begynne med bare representerte idrettsutøvere og folk som drev med sport). Siden Myron var advokat med fullt medlemskap i advokatforeningen, kunne han tilby sine klienter lovens fulle beskyttelse.

Det var nyttig, ikke minst når klienten hadde juridiske problemer.

Sånn som nå, antok han.

«Vi ble fortalt at du ønsket å samarbeide, Mr. Bolitar.»

«Det var før jeg visste hva det gjaldt», svarte Myron. «Vær vennlige og gå. Nå.»

Begge to tok seg god tid da de reiste seg.

«En ting til», sa Myron. «Hvis dere finner Mr. Downing, skal han ikke avhøres uten at jeg er til stede.»

Hvithvalen svarte med et fnys. Hawes forble taus.

Myron ble sittende mens de gikk rundt bordet. Greg. I live. Glem drapene en stund. Hvordan i helvete kan Greg leve?

Hvithvalen stanset og bøyde seg over Myron. «Dette er ikke slutt, drittsekk.»

Han ante ikke hvor rett han hadde.