Jeanette Semb

18

Familien på Villa Solgry

Barnepiken

Personer i Familien på Villa Solgry

Ellinor Sunde, 23 år

Anni Sunde, 10 år, Ellinors niese

Cecilie Sunde, Ellinors avdøde søster og Annis mor

Margot Linde, husfrue på Villa Solgry

Reidar Linde, hennes mann

Jakob Linde, deres eldste sønn

Ludvig Linde, deres mellomste sønn

Sigve Linde, deres yngste sønn

Dina Linde, deres datter

Hanna Linde, Ludvigs kone

Håkon Linde, 12 år, Hannas sønn

Fiona Linde, 10 år, Ludvig og Hannas datter

Tilda, husholderske på Villa Solgry

Reidun, kokke på Villa Solgry

Ninni Ellingsen, Jakobs forhenværende forlovede

Rolf Ellingsen, Ninnis far

Liv Ellingsen, Ninnis mor

William Ellingsen, Ninnis bror

Slik sluttet forrige bok

Hva skulle han gjøre? tenkte Håkon og sparket borti en stein som lå på veien. Skulle han stikke av for alltid, måtte han tenke på rekkevidden av en så stor beslutning. Ønsket han å leve et liv på flukt, kanskje for all fremtid, som en ettersøkt morder? Han klarte ikke helt å se det for seg, måtte han innrømme.

Han så lærer Kaspersen for seg og husket hvordan det hadde føltes da han grep etter steinen i et forsøk på å forsvare seg. En følelse av frykt og sinne. Håkon kjente tårene renne nedover kinnene. Han var ulykkelig over det han hadde gjort, og han var redd for konsekvensene det ville medføre. Men alt ville bli mye verre om han stakk av, innså han. Skulle han krype til korset og oppsøke lensmannen, fru Hansens bror? De hadde jo snakket så varmt om ham. Kanskje han ville finne formildende omstendigheter ved det han hadde gjort, og behandle ham pent? Samtidig var Håkon stor nok til at han burde ta dette som en mann og ta ansvar for det han hadde gjort. Ellers ville han kanskje aldri finne fred.

Jo, nå visste han hva han måtte gjøre. Han måtte returnere til ekteparet Hansen, takke ja til middagen de hadde lokket ham med, og så ville han be dem om hjelp. Han ville snakke med lensmannen og forklare i detalj hva som hadde hendt, og så måtte han be herr Hansen om å ringe til Villa Solgry og be om å få snakke med bestemoren eller Jakob, og fortelle hvor Håkon var. De hadde vært redde for ham lenge nok nå.

Han bråstoppet da han kom til enden av veien. Mange mennesker hadde stimlet sammen, og da han kom nærmere, så han hvorfor. En buss og en bil hadde krasjet inn i hverandre, og alt kaoset var helt kaotisk. Han så en sykebil, og en mann som ble hjulpet ut av bilen, som hadde fått en diger bulk i siden. To menn måtte hjelpe til, og mannen ble lagt på en båre. Det rant blod fra mannens hode, men heldigvis rørte han på seg.

Håkon klarte ikke å rikke seg av flekken, men ble stående og betrakte det som skjedde. Han så en ung kvinne holde hånden for øynene på en liten pike med brune musefletter, sannsynligvis for å skåne jenta for inntrykkene.

Det gikk et grøss gjennom Håkon, og han håpet så inderlig at det ville gå bra med mannen.

Han klarte til slutt å løsrive seg og skulle til å gå videre da han plutselig bråstoppet.

Håkon stirret på mannen som sto foran ham. Var det ikke …?

Hvordan var det mulig?

Satt ikke denne mannen i fengsel?

Hjertet satte i å hamre som besatt. For jammen var det ikke Stian som sto der. Den ufyselige mannen som hadde bortført Dina, skadet William og stukket av fra politiet. Og som hele familien var så redd for. Han var da blitt arrestert og satt i fengsel, så hvorfor var han plutselig her ute på gaten, ute i det fri? Hvordan hadde det gått til?

Han lot til å ha gjenkjent Håkon også, for etter å ha kastet et langt blikk på ham kom han bort og sa: – God dag, Håkon.

Håkon visste at det var uhøflig, men han hadde ikke til hensikt å svare. Han snudde om på hælen og ville legge på sprang. Men Stian hadde skjønt det, og før Håkon rakk å flytte beina fra bakken, hadde han grepet tak i armen hans.

1

Moss, august 1927

Håkon stirret på mannen som hadde grepet tak i armen hans. Smilet om munnen hans var uhyggelig. Et øyeblikk var det som om Stian og lærer Kaspersen var en og samme person. For han så det samme i hans blikk som han hadde sett i lærerens: ondskap.

Håkon kjente at det gikk kaldt nedover ryggen på ham.

Stian åpnet munnen for å si noe, men Håkon hadde så visst ikke til hensikt å bli værende for å høre hva han hadde på hjertet. Han hadde hørt nok om denne mannen til å vite at han ikke var en person man ønsket å tilbringe tid med. Så langt derifra.

I en lynrask bevegelse vred han armen under Stians sterke grep, og enten dro han hardt nok, eller så ble Stian overrumplet over snarrådigheten hans – eller en kombinasjon av begge deler – for rett etter var han fri.

Håkon nølte ikke, men la på sprang det raskeste beina hans kunne makte. Selv om beinet var litt bedre, var det fremdeles vondt, men han trosset smerten. Han visste hvor han måtte løpe. Han måtte komme seg tilbake til herr og fru Hansen og fortelle dem hva som hadde skjedd. At Stian måtte ha rømt fra fengselet. Håkon trodde ikke et sekund på at politiuniformen han bar, betydde at han var ute i embeds medfør. Den hadde han nok stjålet et eller annet sted. Stian hadde gjort så mye fælt at han aldri kom til å arbeide som politimann igjen, såpass forsto han.

Håkon løp det forteste han maktet, uten noen anelse om Stian kom etter ham.

Først da han måtte bråbremse for en hest og vogn som kom kjørende, turte han å snu seg. Han sperret opp øynene og stirret.

Stian hadde ikke løpt etter ham. I stedet var han blitt stående og se på kvinnen med den lille jenta. Det så ut som han ikke klarte å rive blikket sitt fra dem. Stian stusset over dette. Kvinnen var ung, og både hun og den vesle piken hadde brunt hår i fletter. Han så at den unge kvinnen holdt et godt tak i jentas hånd, og han tenkte at hun virket rådvill, som om hun ikke visste helt hva hun skulle gjøre.

Håkon så Stian gå bort til kvinnen og barnet og begynne å snakke med dem.

Hjertet gjorde et lite hopp i brystet på Håkon, for han fryktet at de to kunne være i fare. Han visste jo godt hva denne mannen hadde gjort mot hans tante Dina og mot William. Men han kunne ikke bli stående der lenger, han måtte komme seg i sikkerhet i herr og fru Hansens leilighet og fortelle dem hva som hadde skjedd. Var det én ting som var sikkert, var det at han ikke kunne hamle opp med en mann som Stian alene.

– Hva har skjedd? spurte fru Hansen og stirret storøyd på ham da Håkon andpusten smatt inn gjennom døren da hun åpnet den.

– Hvor fort kan din bror, lensmannen, komme hit? spurte Håkon og forsøkte å gjenvinne pusten.

Fru Hansen tenkte seg om. – Han har jo vært syk i et par dager, men jeg vil tro at han er så godt som frisk nå. Jeg regner med at han er klar for å gå på arbeidet i morgen, så da kan jeg be ham komme hit?

– I morgen er for sent, sa Håkon og så fra fru Hansen og bort på herr Hansen, som begge sendte ham undrende blikk.

– Hva er det som står på, gutt? spurte herr Hansen og la en hånd på skulderen hans. – Er det noe som haster, Håkon?

– Ja, veldig! sa Håkon og forsøkte å roe seg ned.

– La oss sette oss i stuen. Det ser ut som om du kan trenge å sette deg ned og ta en pust i bakken.

Håkon måtte innrømme at det stemte, for han kjente at han skalv der han sto.

Han lot seg geleide inn i stuen og sank takknemlig ned i sofaen i den hyggelige stuen deres.

– Fortell nå, sa herr Hansen og så på ham med sitt kloke, vennlige blikk.

– Ja, altså, jeg var ute og gikk for å klarne tankene mine, begynte Håkon. – Og plutselig traff jeg på en mann som jeg er overbevist om skal sitte i fengsel. Derfor må lensmannen komme.

Herr og fru Hansen vekslet blikk.

– Er dette en du traff på Øya guttehjem? undret herr Hansen.

– Nei. Håkon ristet på hodet.

– Din stefar? spurte fru Hansen.

– Nei, han heter Stian. Håkon forsto at hvis han skulle fortelle om alt som hadde gått galt på Villa Solgry denne sommeren, ville de ikke tro et ord av det han fortalte. Det hadde rett og slett skjedd for mye til at det virket troverdig.

Håkon sukket stille. Sommeren hadde vært preget av både dramatiske og vonde hendelser, men takket være Anni var det samtidig den fineste sommeren han hadde opplevd. Og det var godt å tenke på, oppi alt som ikke var så fint.

Håkon begynte å fortelle. Om tanten hans, Dina, som Stian hadde bodd sammen med i Drøbak. Om Dina som hadde vært borte i to år uten at noen visste hvor hun var og om hun i det hele tatt levde, om hukommelsestapet hennes og så den lykkelige gjenforeningen på Solgry for noen uker siden. Så fortalte Håkon så godt han kunne at denne Stian var blitt avslørt som en forbryter, og at han var blitt kastet ut av huset av bestemoren hans. Men at han hadde kommet tilbake og truet både Dina og William. Og så hadde han bortført dem og tatt dem med til Drøbak igjen.

– Og til slutt, sa Håkon og trakk pusten. – Etter alt som skjedde der, ble Stian arrestert og satt i fengsel her i Moss. Men der sitter han visst ikke lenger, for jeg så ham akkurat på torget her.

Håkon så at herr og fru Hansen vekslet blikk. Han skjønte at det han hadde fortalt, kunne være vanskelig å tro på, for det var jo som den reneste røverhistorie. Han fikk bare håpe at de valgte å stole på at han fortalte sannheten.

– Hva skjedde på torget? spurte herr Hansen.

– Han grep tak i armen min, og jeg ble så redd! Men jeg klarte å rive meg løs og løpe hit.

At den mannen var på rømmen, var en nyhet som ville skake opp alle på Villa Solgry. Håkon visste at han hadde tatt seg til Moss, og at det var her han var blitt pågrepet og satt i fengsel.

Herr Hansen gløttet opp og så på sin kone. – Jeg tror vi bør ringe Per med det samme.

– Ja, gjør det, du, sa fru Hansen og reiste seg. – Maten er straks klar, jeg skal bare legge siste hånd på verket. Og så setter vi oss og spiser mens vi venter.

Håkon nikket, til tross for at han var litt kvalm. Men etter påkjenningene han hadde vært gjennom, og med lite mat på guttehjemmet og timevis på flukt uten verken vått eller tørt, var det akkurat som kroppen skrek etter føde, som om han aldri ble ordentlig mett.

Håkon ble med fru Hansen bort til spisestuen mens herr Hansen ringte lensmannen. Han hadde kommet til den konklusjonen at det var det riktige å gjøre. Ikke bare på grunn av Stian, men han hadde innsett at han ikke kunne leve et liv på flukt. Han var klar for å bekjenne sine synder, og han ville at de skulle kontakte Villa Solgry og be om å få snakke med bestemoren hans.

Han ville hjem. Selv om Ludvig var der.