Anna Stuart

Jordmoren i Berlin

Oversatt av Åse Feiring Cave

Til Kate, min fantastiske agent. Hadde hun ikke vært

så klok og iherdig, forståelsesfull og støttende,

ville jeg ikke kommet noen vei. Hjertelig takk fra

én sterk kvinne til en annen!

PROLOG

AUSCHWITZ-BIRKENAU
DESEMBER 1943

ESTER

Det er et mirakel. Hver gang hun har hjulpet til under en fødsel, har det vært magisk, men det er først med sin egen baby at hun forstår at det er et mirakel. Hvordan kan hun ha skapt denne perfekte personen i miniatyr? Hvordan har hun kunnet bringe frem dette bitte lille mennesket fra den avmagrede kroppen sin? Hvordan har hun produsert melken som holder datteren i live? Og hvordan i all verden kan hun fortsette å gjøre det, her i helvete?

Ingen babyer hører hjemme i Auschwitz-Birkenau, men ingen babyer burde tas bort heller.

«Jeg må gjemme henne,» sier hun igjen og igjen, men det er ingen steder å gjemme henne i de nakne køyesengene.

Det finnes ingen tepper i Auschwitz-Birkenau, ingen puter, ingen stoler. Ingen kvinne har mer enn den stripete drakten hun er kledd i, ingen madrass har mer enn en håndfull strå, ingen av teppene er tykke nok til å varme selv en iskald arm. Den eneste grunnen til at Ester har holdt babyen sin i live i disse to dyrebare dagene, er godheten til andre som har gitt henne rasjoner de sårt trenger selv. Selv om hun gjemte babyen lengst inne i de mørkeste krokene av brakken, ville det bare være for å dø.

Hun stryker Pippa over det dunete håret. Det er blondt. Det er også et mirakel. De liker blonde babyer, nazistene. Hun vet at de kommer til å ta barnet hennes og gi henne til en «god tysk kvinne», og da får Pippa leve. Da er hun trygg.

Men da er hun ikke hos Ester.

Til sjuende og sist: Er det best at barnet ditt dør sammen med deg, eller lever uten deg?

Slike umulige spørsmål må man stille seg i leirene. Ester har sett andre kvinners sjelekval over dette så mange ganger, men nå er det hun som må kjenne at det vrir seg ondt som en kniv i det fortsatt varme skjødet. Pippa er kanskje ikke lenger inni henne, men Ester bærer datteren med seg i hver eneste celle, og når de kommer og tar henne, revner alt.

Og de kommer til å ta henne. Ester kan ikke gjemme Pippa unna det allvitende, hatefulle øyet til nasjonalsosialismen, men det er én ting hun kan gjøre.

«Jeg må sette merke på henne.»

Hun finner frem tatoveringsnålen. Det er ikke lov å tatovere noe nummer på armene til jødiske babyer, men Ester kan tatovere sitt eget nummer i Pippas armhule, skjule det i hudfoldene til spedbarnet. Én dag, når denne mørke galskapen er over, kan hun kanskje finne henne igjen. Utsiktene er dystre, men med det lille håpet revner hun kanskje ikke mer enn at hun overlever det forferdelige øyeblikket når de stjeler hennes elskede nyfødte.

Hun løfter nålen, setter merket. Babyen sperrer øynene opp i sjokk og slipper ut et klagende skrik, men det blir med det. Kanskje hun er for svak, eller kanskje hun på et vis forstår.

«Så, så,» trøster Ester. «Det tar ikke lang tid. Det er verdt det. Så blir du min for alltid.»

Men gjør hun det? I to dager til holder hun Pippa i armene. «Jeg elsker deg,» sier hun igjen og igjen. «Jeg elsker deg, og jeg kommer til å elske deg for alltid, og jeg skal aldri gi opp å lete etter deg.»

Pippas blå øyne myser opp mot henne.

Men den fjerde dagen roper noen fra døråpningen til brakken. «En bil! Det kommer en bil.»

Så er de her. De har kommet. Smerten over det som skal skje, river gjennom Ester. Hun holder barnet tett inntil seg og lukker de blå øynene med kyss, slik at Pippa ikke skal se at moren legger henne i fiendens grådige klør.

«Unnskyld, Pippa,» gråter hun. «Unnskyld, unnskyld.»

SS-soldatenes snikende skygger fyller døråpningen. Velpleide hender kommer ut fra en skreddersydd frakk og griper etter barnet som en rovfugl etter byttet.

«Ikke gjør henne noe vondt,» trygler hun.

«Hvorfor skulle jeg det?» sier mannen hånlig. «Hun er en god datter av riket.»

En ondskapsfull gapskratt, et spark fra en varm støvel, så er de borte. Ester faller til gulvet og venter. Smerten er intens, men cellene revner ikke allikevel. Så heldig er hun ikke. Isteden stivner de i harde, sinte knuter av bitter besluttsomhet. De skal ikke få slippe unna med dette. Hun skal ikke la dem vinne.

Når det kommer til stykket, er det tross alt bedre at barnet får leve. Håpet er den største smerten, men også den største styrken. Målet til Ester nå, utfordringen, det som driver henne, er å finne den lille jenta. Grunnen til at Ester nå må holde seg i live, i skitten, kulden og frykten i Auschwitz, er å finne igjen barnet sitt.

FØRSTE DEL

EN

STALINSTADT, ØST-TYSKLAND
TORSDAG 18. MAI 1961

OLIVIA

Det var ikke bankingen på døren som vekket Olivia, det var ikke engang mannens stemme, behersket og i full forventning om lydighet, eller morens rolige svar. Det var farens stemme som snek seg inn i søvnen hennes og dro henne ut av sengen. Faren var en mild, fredelig mann, men i kveld hørtes han sint ut.

«Hvis hun skal dra, blir jeg med.»

«Ingen menn er tillatt,» kom det kort til svar.

Med hamrende hjerte grep Olivia etter morgenkåpen, men ombestemte seg. Man kunne ikke møte Stasi i nattøyet. Isteden tok hun på seg klærne fra i går som hun hadde slengt fra seg på stolen. Moren, som satte ryddighet høyt, ville blitt ergerlig hadde hun sett det, men Olivia hadde vært for trett til å brette dem og legge dem i skuffene. Det var hun glad for nå, og hun trakk på seg den blå blusen og det svarte skjørtet til Freie Deutsche Jugend – fri tysk ungdom – men droppet ullstrømpene og det blå og hvite halstørkleet.

Samtalen var fortsatt i gang der nede, men mannen holdt tydeligvis på å miste tålmodigheten, og hun fortet seg ut av rommet. Foreldrene sto skulder mot skulder i gangen foran en tettbygd mann kledd i tykk ytterfrakk. Han sto bredbeint i døråpningen som om han eide stedet.

«Stasi er partiets skjold og sverd,» mumlet Olivia for seg selv. Det var det de hadde lært på skolen. «Det er ingenting å frykte fra Ministeriet for statssikkerhet hvis man er en god sosialist.» Olivia hadde alltid trodd på dette, men hun kunne ikke hjelpe for at frykten krøp gjennom årene hennes allikevel nå som det sto en offiser her i gangen midt på natten.

«Din kone er helt trygg, herre,» forsikret offiseren, en garanti som knapt var av større verdi enn ordet herre som ble slengt med i siste liten.

Moren til Olivia, Ester, så opp på mannen sin. Månen lyste skrått inn gjennom vinduet i gangen og fikk den rene jordmoruniformen til å lyse så hvitt at hun nesten så spøkelsesaktig ut.

«Det er bare en fødsel, Filip. Det er bare en mor.»

«Det er et fengsel, meine liebling,» svarte han. «Hun kan være farlig.»

«Og derfor er hun under full bevoktning,» snerret Stasi-offiseren.

Han begynte å bli sint, og det var farlig, visste Olivia.

«Jeg blir med.»

Alle snudde seg, og hun følte seg naken der hun sto. Hun skulle ha tatt på seg strømpene. Hun kastet et blikk på lillebrødrenes dør for å sjekke at hun ikke hadde vekket dem, og steg fort frem. «Jeg blir med mutti.»

«Det trenger du ikke, kindchen,» sa Ester.

«Jeg trenger ikke, men jeg vil.»

«Godt,» sa Stasi-offiseren. «Kom nå. Vi har ingen tid å miste. Hun skrek av full hals da jeg dro.»

Ester tillot seg et lite smil. «De gjør det.»

Frykten kvernet fortsatt rundt i magen til Olivia, men den ble dempet av morens ro, og hun stakk de nakne føttene i skoleskoene. Mannen gløttet på FDJ-blusen hennes, nikket anerkjennende og hjalp henne inn i kåpen, som Filip holdt ut til henne.

«Takk.»

«Vær forsiktig,» sa Filip og kysset dem begge.

Han så fortsatt urolig ut, men Olivia følte seg tryggere nå. De var ikke i vanskeligheter, men hjalp staten, som var det riktige å gjøre. Frykten begynte å vike for en voksende spenning. Hun hadde vært med moren på fødsler før, til og med et par midt på natten, men aldri med så mye drama. Vent til hun fortalte alle på skolen om det i morgen!

Månen hang høyt på himmelen over Stalinstadt og kastet et sølvaktig skjær over den nye, perfekte sosialistiske byen. De symmetriske rekkene med boligblokker fremtrådte som solide former, og røyken fra jernverket de var bygget for å betjene, danset oppover som om den ble tiltrukket av lyset. Lysene fra en bil laget to gule flekker på den store obelisken overfor blokken deres som symboliserte tysk-sovjetisk vennskap. Olivia hilste automatisk til den, men så fikk hun øye på bilen som ventet på dem, og hun ble skjelven igjen.

«Inn.»

Offiseren åpnet døren til den dystre, grå varebilen, men Olivia rygget unna. Alle kjente til disse bilene, og ingen ville inn i dem.

«Jeg vil ikke …»

«Inn!» Han nærmest dyttet dem inn i det bitte lille rommet.

«Er vi …?» stammet Olivia, men ble avbrutt av døren som ble smelt igjen. De var stengt inne.

«Vi er ikke i vanskeligheter, Liv,» sa moren lavt. «Sett deg og prøv å ikke bekymre deg.»

Bilen var delt opp i fem små celler, hver med en naken, hard benk og en krok til håndjern. Celledørene var i det minste ikke låst, så hun kunne se at moren satte seg pent ned i den ene med rett rygg og føttene samlet og medisinvesken i et godt grep på fanget. Med hamrende hjerte prøvde Olivia å få plass i cellen ved siden av, men hun var nesten et hode høyere enn moren og fikk bare så vidt plass. Hun var «kraftig bygd», en svær gjøk i et rede med små, slanke spurver, men i det minste kunne hun bruke de lange beina sine til å holde døren åpen og moren innenfor synsvidde.

«Hvor skal vi?» spurte hun.

«Det finner vi snart nok ut, vennen min.»

Olivia nikket motstrebende. Ingen i Øst-Tyskland visste mer enn de trengte. Det var best slik. Staten hadde alt under kontroll, og enkeltpersonens jobb var å oppfylle sin del som instruert. Vi er alle, sa Olivia til seg selv, bare deler i det kollektive livets store puslespill. Hvis vi passer inn på vår tildelte plass, blir det et helt bilde. Likevel skulle hun gjerne ha visst om hun skulle være i denne skumle bilen i noen minutter eller i flere timer eller …

«Å!»

Hun rykket til og gispet da bilen bråstoppet. De hørte skramlingen fra garasjedører som ble åpnet, bilen rykket fremover, og så hørte de garasjen bli lukket.

Ester grep Olivias hånd. «Vi er ikke i vanskeligheter,» gjentok hun.

Men Olivia hadde vanskelig for å tro henne da døren gikk opp og de ble vinket ut til en tom, hvit garasje og opp to trinn til en smal, grelt opplyst korridor i Stasi-fengselet. Langs begge sidene var det tunge metalldører med svære låser og tykke gitre over bitte små vinduer.

«Ikke se,» hvisket Ester.

Men det var umulig å la være, og Olivia fikk glimt av menn og kvinner som for det meste lå krøllet sammen i fosterstilling på tynne, harde senger uten engang et teppe til trøst. Offiseren skyndte på dem, lenger og lenger inn i den skremmende bygningen, og Olivia måtte sette all sin lit til moren for å følge henne videre inn i dette helvetet.

«Der!» Offiseren holdt opp en hånd da et skingrende skrik nådde dem ute i korridoren. «Hør på henne. Er det nødvendig å lage slikt rabalder?»

«Det er det vi skal finne ut av,» svarte Ester. «Det kan være komplikasjoner.»

Offiseren grøsset. Han stoppet foran en av jerndørene, banket tre ganger, og den ble åpnet av en kvinne med den grågrønne Volkspolizei-uniformen. Hun hadde et lidende uttrykk i ansiktet.

«Jordmor,» sa Stasi-offiseren og ga Ester en liten dytt inn.

«Endelig!» Vopoen – kallenavnet alle brukte på Volkspolizei – tok Ester i armen. «Noe er galt med henne, det må det være.»

Olivia fulgte etter Ester inn i det lille rommet og måpte av synet som møtte henne. Fangen var en tynn flis av en kvinne som ikke kunne være stort eldre enn Olivia på sytten, med stor mage og kort, oppsiktsvekkende grønt hår. Hun vred seg i smerte og dro i håndjernene som lenket henne til et rør, som om hun prøvde å klatre opp den nakne veggen.

«Noe er veldig galt,» sa Ester og skrittet frem. «Den stakkars kvinnen må få røre på seg.»

«Ikke mulig,» sa vopoen. «Hun må holdes sikret. Hun kunne være en trussel.»

«Ser hun truende ut?»

«Nei da …» Hun så mot døren, men Stasi-offiseren hadde gått, og de kunne høre gjenlyden fra de pene skoene hans som klapret bortover korridoren. Rien var i ferd med å ebbe ut, og fangen sank inn mot veggen.

«Du ser ut som en dugelig kvinne,» sa Ester kort til vopoen, «og datteren min er veldig sterk. Det går bra.»

Vopoen så fra Olivia til fangen.

«Ja vel, men går det galt, er det ditt ansvar.»

«Selvfølgelig.»

Vopoen låste opp håndjernene, og den unge kvinnen sank ned på gulvet. Ester gikk bort til henne og nikket til Olivia at hun skulle hjelpe henne med å få henne opp på den enkle sengen.

Kvinnen åpnet øynene og så forvirret opp.

«Er jeg død?»

Ester smilte til henne. «Tvert imot, kjære, du holder på å føde. Hva heter du?»

«Claudia.»

«Vel. Claudia, nå skal du hvile litt, og så … å, vi er visst i gang igjen.» Claudia buktet seg, men Ester holdt henne fast og så rett inn i de redde øynene. «Pust, Claudia, som dette – inn gjennom nesen, ut gjennom munnen. Godt. Spill på lag med smerten. Det er bare kroppen din som åpner seg for å slippe ut babyen. Pust, sånn ja, det er flott.»

Mens Olivia blunket vekk dumme tårer, sto hun i bakgrunnen og så på at moren gjorde underverker med Claudia. Rien ga seg, og Claudia slappet av på sengen.

«Nydelig,» sa Ester lett. «La oss se hvor langt du er kommet. Åå, flott, det er ikke langt igjen, Claudia. Det er derfor det gjør så vondt. Barnet gjør seg klar til å komme ut. Gjør som jeg sier, så er det snart over, og du har barnet i armene.»

Claudia smilte matt. «Jeg skulle ønske Frank var her.»

«Er det mannen din?»

Hun nikket. «Han ville være sammen med meg. Jeg vet at det ikke er vanlig, men han ville det, sa at det bare var riktig at han skulle støtte, støtte …» Setningen endte i et hulk, og nå herjet en ny ri i den tynne kroppen, og hun måtte konsentrere seg om pustingen.

Olivia kastet et blikk på vopoen, som hadde trukket seg bort til døren. Deretter så hun på Claudia.

«Hvorfor er du her?» hvisket hun.

Claudia pekte kraftløst mot håret sitt og dro i de grønne tuppene.

«Jeg er en samfunnsfiende.»

Olivia måpte. De ble stadig advart mot farene ved å gjøre opprør mot den omsorgsfulle staten, men hun hadde aldri møtt noen som faktisk hadde gjort det.

«Er du?»

Jenta trakk på skuldrene.

«Visstnok. Jeg farget det bare for moro skyld. Klærne mine var uformelige, så jeg tenkte …»

Olivia rynket pannen.

«Men du må ha gjort noe også. Du må ha …»

«Olivia!» sa Ester med skarp stemme. «Dette er ikke akkurat tiden for politiske diskusjoner.»

Olivia skvatt.

«Nei, mor. Unnskyld, mor.» Hun lente seg inn. «Men det er forferdelig her inne, så …»

«Dette er ikke forferdelig.»

Det var en hardhet i stemmen til Ester som fikk Olivia til å tie brått. Moren var så rolig, flink og kjærlig at hun av og til glemte hva hun hadde vært gjennom.

«Unnskyld,» sa hun igjen.

Ester ristet litt på seg, som om hun ristet av seg fortiden, og smilte til henne. «Du har ingenting å si unnskyld for, vennen min. Hent vann, er du snill. Og det håndkleet. Babyens hode har visst kommet til syne!»

Olivia var glad for å unnslippe og hentet det moren trengte. Deretter stilte hun seg i bakgrunnen, oppe ved Claudias hode. Babyer var en vidunderlig gave, det visste hun. Det var alle kvinners plikt å få så mange de kunne for å erstatte de stakkars mennene som ble drept av fiendens våpen under krigen, og når tiden kom, skulle hun gjøre sin plikt. Hun visste bare ikke om hun ønsket å vite fullt så mye om det på forhånd.

Claudia rev seg i det grønne håret og skrek som om hun holdt på å revne, og Ester strøk henne rolig over ryggen og fortalte henne hvor flink hun var.

«Den kommer. Babyen kommer, Claudia. Press én gang til.»

Og så, plutselig, med et brøl fra Claudia, kom det et nytt liv inn i rommet.

«Det er en gutt,» sa Ester idet han brøt ut i et kraftfullt skrik. «Du har fått en gutt, Claudia, en sønn.»

Ester holdt babyen støtt i hendene, og Olivia snek seg fremover for å se. Han var så stor. Hvordan i all verden hadde Claudia klart det? Ester holdt ham ut mot Olivia.

«Jeg?» Hun kastet et blikk på vopoen, men hun sto borte ved døren og snakket med noen gjennom gitteret.

«Vær så snill,» ba Ester. «Jeg må klippe navlestrengen.»

Olivia holdt frem hendene, og moren la babyen i dem. Han var litt slimete, men huden var så myk, og da han sparket ut med beina, så hun på med ærefrykt.

«Han er vakker.»

«Ja, ikke sant?» Ester klippet over den livgivende strengen og nikket. «Du kan gi ham til mutti nå.»

Claudia satt allerede oppreist, og da hun tok barnet sitt i armene og begynte å kysse ham overalt, var det som om alt det vonde var glemt.

«Gutten min. Å, min süße gutt.»

Han snurpet leppene, og da hun åpnet overdelen sin, tok han ivrig tak i brystet. Claudia gjorde en grimase, men så skiftet hun stilling og falt til ro. Mens babyen diet, strøk hun fingrene over det dunete håret på hodet hans, og han kom med et lite klynk av tilfredshet. Han løftet hånden opp mot morens hånd, og de bitte små fingrene lukket seg rundt en av hennes fingre i refleks.

Olivia trakk seg så langt tilbake som mulig i den trange cellen for å gi Claudia litt ro, men hun klarte ikke å ta øynene fra den nybakte moren og barnet.

«Er det slik det var for deg?» hvisket hun til Ester, som var opptatt med å undersøke morkaken. Ester skvatt, og Olivia så overrasket på henne. «Med guttene, mener jeg, med Mordy og Ben.»

«Å. Akkurat. Ja. Selvfølgelig. De første øyeblikkene med en ny baby er veldig dyrebare.»

Hun virket nervøs, og Olivia så undrende på henne, men Ester unngikk blikket hennes og gikk bort til sengen.

«Flott, Claudia.»

Claudia rev blikket bort fra barnet.

«Takk. Tusen takk. Jeg kunne ikke ha gjort det uten deg.»

«Nå da, selvfølgelig kunne du det. Babyen visste hva han skulle gjøre, ikke sant?»

Hun nikket og smilte.

«Han skal hete …»

Men ordene ble avbrutt av at døren ble åpnet med et brak. Alle så opp på Stasi-offiseren som skrittet inn og stirret på babyen.

«En gutt,» sa han. «Godt.» Han snappet ham ut av armene til Claudia så fort og bestemt at hun ikke rakk å reagere. «Jeg skal se til at han får et godt hjem.»

«Hva?» gispet Claudia. Han var allerede på vei til døren, og hun spratt opp av sengen med blodet rennende ned langs de tynne beina og krafset etter armen hans. «Hva mener du? Hva gjør du? Han er mitt barn!»

«Ikke nå lenger,» kom det kaldt. Olivia stirret skrekkslagent på offiseren og den sprellende, rosa bylten mot den svarte ytterfrakken. «Du er en samfunnsfiende, en fare for staten,» fortsatte han. «Vi kan ikke la deg oppdra barnet. Han kommer til et godt hjem, et sosialistisk hjem.»

«Jeg er ingen samfunnsfiende. Jeg lover deg.» Claudia satt nå på knærne og gråt. «Jeg farget bare håret for moro skyld. Det betyr ingenting. Jeg er med i FDJ, jeg har avlagt eden, jeg skal oppdra ham godt, jeg sverger.»

«Vi kan dessverre ikke stole på det.» Offiseren trakk på skuldrene, som om han tok fra henne en sjokoladeplate, ikke det livet som hun hadde kjempet for å føde.

«Vær så snill!» ropte Claudia.

Men han snudde seg mot døren uten å bry seg om hvor vondt hun hadde det.

Og det var da Ester stilte seg foran ham.

«Nei,» sa hun. Alle i rommet stivnet. Ester var liten, men stemmen hennes fylte rommet. «Du kan ikke gjøre det. Du kan ikke ta babyen fra moren hans.»

«Kan ikke?» Han smalnet øynene.

«Det er ondskap, undertrykking – er ikke det alt vi kjempet imot?»

«Hvordan våger du?» snerret han.

Men Ester enset ikke trusselen, og hele kroppen hennes dirret av følelser.

«Jeg har sett dette før. Jeg har sett babyer bli revet ut av mødrenes armer. Jeg har sett skaden det volder, smerten det påfører. Nazister tar babyer fra mødrene deres. Jeg trodde vi var bedre enn det? Jeg trodde sosialismen handlet om å bygge en fremtid sammen. Jeg trodde det handlet om familie og fellesskap og felles verdier.»

«Det gjør det, og denne kvinnen, denne samfunnsfienden, deler dem ikke med oss.»

«Hun er fortsatt moren hans. Han kom fra kroppen hennes.»

«Som er statens redskap. Vi skal ikke være onde mot barnet. Han blir trygt og godt tatt hånd om.»

«Men ikke av henne.»

«Fordi hun ikke fortjener det.»

«Men …»

«Jordmor! Du har gjort jobben din, nå må du la meg gjøre min. Hvis kvinnen viser seg lojal, kan hun få et nytt barn.»

«Det er ikke det samme!» Det var som om ordene, brennende av sorg, presset seg ut av Ester.

Offiseren rygget unna. «Kanskje du også er en samfunnsfiende, jordmor Pasternak?»

«Nei!» Denne gangen var det Olivias tur til å snakke. «Moren min er lojal og god og ærlig.»

«Da må du sørge for at hun fortsetter med det, ellers får du se innsiden av denne bygningen igjen.»

Og så forsvant mannen sammen med den navnløse babyen. Ester falt ned på gulvet med Claudia, og de gråt sammen.

Bilen satte dem av i Alte Ladenstraße idet de første strålene av lys skar gjennom Stalinstadt, og Olivia karet seg ut. Hun hadde aldri før vært så glad over å se hjemmet sitt. Offiseren sa kort «takk» og kjørte videre.

«Jeg beklager at du måtte se det, Liv,» sa Ester. «Men jeg er veldig glad for hjelpen.»

«Jeg er glad for at du ikke måtte være der alene, mutti.»

Ester brast i en mørk, liten latter. «Jeg har sett verre ting, kjære deg, mye, mye verre.»

Det kom alltid tilbake til dette med moren hennes. Olivia visste hvorfor, hun visste at da Ester var på Olivias alder, hadde hun blitt sendt til det stedet. Hun visste at tiden moren hadde tilbrakt der, lå i bunnen av alt hos henne, men i kveld hadde hun sett noe nytt, en dypere smerte enn Olivia hadde forstått før.

Ester så på henne og smilte vemodig. «Tiden er nok inne.»

Olivias hjerte gjorde et hopp.

«Tiden for hva, mutti?»

«Tiden for sannheten, hele sannheten.» Hun grep hånden til Olivia og førte henne med seg bort til en benk foran obelisken. «Jeg hadde tenkt å vente med dette til attenårsdagen din, kindchen, men Gud har visst andre planer.» Hun trakk pusten dypt inn og smilte vemodig til Olivia. «Du vet at du ble født på det stedet? Du vet at moren din døde, og at du ble tatt derfra, og at vi fant deg på et barnehjem og tok deg med oss hjem?»

Olivia nikket. Det hadde aldri vært noen hemmeligheter rundt adopsjonen hennes, og hun ville si hvor takknemlig hun var, hvor glad hun var for å være en del av Esters familie, men ordene satt fast i halsen. Nå skjønte hun at dette ikke var hele historien.

Ester svelget.

«En annen baby ble tatt på samme måten, men moren hennes var ikke død. Moren hennes var … moren hennes var meg.»

Esters fingre strammet seg om Olivias fingre, akkurat som den stakkars, lille gutten hadde holdt i Claudia den korte stunden de hadde fått være sammen.

«Du har en søster, Olivia,» fortsatte moren med brist i stemmen. «Vi klarte aldri å finne henne, men om Gud vil, har du en søster der ute.»

Olivia stirret på henne. Det uvanlige følelsesutbruddet hos Ester sto nå for henne med en klarhet som minnet om den iskalde morgenluften.

«Har du en datter?»

«En datter til,» sa Ester mildt. «Og ja, hun ble tatt fra meg i Auschwitz-Birkenau da hun bare var noen dager gammel.»

«Har du ikke funnet henne?»

«Nei.»

Ester så ned og fingret nervøst med en innbilt løs tråd i den plettfrie uniformen.

«Leter du fortsatt?»

Ester stirret lenge på hendene sine, og plutselig så hun opp og rett på Olivia. «Vi sluttet.»

«Sluttet dere å lete etter datteren deres?» Det gjorde vondt å se sorgen som flammet opp i øynene til Ester. «Jeg mener, dere hadde sikkert grunner. Sikkert …»

«Vi sluttet,» sa Ester. «Det var grunner. Eller én viktig grunn. Var det riktig? Jeg vet ikke. Det var den vanskeligste avgjørelsen i mitt liv, og hver dag – hver eneste dag – tviler jeg på den. Men ja. Vi sluttet.»

Olivia åpnet munnen for å spørre hvorfor, men Esters lidende blikk stoppet henne.

«I morgen,» lovte Ester. «Jeg skal fortelle mer i morgen, men nå må vi få oss litt søvn mens vi kan.»

Olivia nikket og fulgte moren inn i leiligheten, men de fine rommene virket plutselig litt mindre koselige enn før og sengen litt mindre trygg. Hun ble liggende og stirre på solen som sto opp, og visste at et eller annet sted fantes det en jente som var mer datter av hennes kjære foreldre enn hun var.

TO

CAFÉ ADLER, VEST-BERLIN
FREDAG 19. MAI 1961

KIRSTEN

«Kan jeg foreslå en berlinerbolle med den? Vi har Berlins beste.» Kirsten sendte den unge mannen sitt søteste smil. Han gransket utstillingen av kaker og var tydeligvis fristet av et par berlinerboller som sto igjen på fatet. «Du kan få den andre til halv pris hvis du kjøper begge.»

«Men da må jeg spise to,» sa han og hevet et øyenbryn.

Han var søt. Ikke Kirstens vanlige type kanskje – tynnere, mer alvorlig – men så absolutt søt.

«Har du ingen du kunne gi den til?» spurte hun og så opp på ham under den lange panneluggen. Hun håpet at krøllene hun hadde brukt evigheter på å tvinne inn i det blonde håret den morgenen, fortsatt holdt seg på plass.

«Ingen som fortjener de beste berlinerbollene i Berlin.»

Kirsten fniste. «Da må du vel bare spise dem selv.»

«Eller jeg kunne gi en til deg.»

Hjertet hennes gjorde et hopp. Han måtte være i tjueårene og hang med den kule gjengen fra den tekniske høyskolen.

«Jeg har ikke lov til å spise på jobb,» sa hun og tillot seg å lage en liten trutmunn.

«Jeg kunne spare den til du er ferdig.»

«Ja, jeg …»

«Flytt deg, Kirsten,» sa kollegaen Sasha muntert idet hun presset seg forbi. «Noen av oss har en jobb å gjøre.» Og plutselig hadde hun snappet opp de to berlinerbollene.

Kirsten stirret med åpen munn på at Sasha serverte dem til en stor, eldre dame med to sutrende barn i skjørtekanten.

Den søte gutten sukket overdrevent. «Da er vi visst begge reddet fra fristelsen,» sa han.

«Jeg er ikke så sikker på det,» svarte Kirsten uten å tenke.

Han lo, og hun merket at hun rødmet kraftig. For en idiot! Gutten lente seg derimot frem mot henne og sa: «Det har du kanskje rett i. Jeg heter Dieter. Dieter Wohlfahrt.»

«Kirsten,» stammet hun.

«Jeg vet det.»

«Gjør du det?»

Han pekte på navneskiltet hennes, og hun rødmet enda mer. Han måtte tro hun var en naiv skolejente, og han hadde i så fall rett.

«Kirsten Meyer,» la hun fort til. «Da blir det én mark.»

«Takk. Kanskje vi kan få berlinerboller neste gang.» Han la en mark på disken, plukket opp kaffen sin og snudde seg for å stikke bort til vennene, men så kikket han seg over skulderen og sa: «Jeg liker kjolen din, forresten. Veldig … annerledes.»

Han gikk og sluttet seg til den støyende gjengen i vindussetet før hun rakk å svare. En jente passet på å gi ham plass på benken, og Kirsten så på at Dieter presset seg inn ved siden av henne. Hun fnøs av seg selv. Hvorfor skulle den kjekke, flinke studenten Dieter bry seg om en sytten år gammel servitrise som sydde sine egne kjoler? Han hadde bare vært høflig.

Hun tvang frem sitt beste smil og vendte seg mot den neste kunden, mens hun prøvde å ikke sende for mange stjålne blikk mot vindusbordet, men det var vanskelig. Jenta som satt ved siden av Dieter, var veldig pen og hadde skinnende, kastanjebrunt hår og moteriktige klær. Kirsten så misunnelig på henne og beundret Levi’s-buksene hennes, som passet perfekt til den veldreide figuren. Så gjerne hun skulle hatt et par slike, men aldri om hun hadde råd til det.

Han likte kjolen din, sa hun til seg selv og så ned på den rødrutete kjolen i A-form som hun hadde brukt timevis på å sy etter kopi av bilder i Tween-bladet. Hun var fornøyd med det ferdige produktet, men hun visste at det ikke var så flott som et butikkjøpt plagg eller hadde statusen til et merke som Levi’s.

Det var stusslig å være fattig, tenkte hun ergerlig, men skjente straks på seg selv. Moren jobbet hardt for at hun og broren skulle ha det bra, og det var slemt av henne å trakte etter mer. Det var bare det at hun visste at de hadde vært rike en gang, og livet ville vært så mye enklere hvis de fortsatt var det. Det fantes et bilde av henne som baby sammen med foreldrene på dørstokken til et gedigent hus i Charlottenburg, men det hadde vært under krigen. Etter den hadde faren forsvunnet, og huset med ham.

Det var så mange barn på skolen som hadde mistet faren sin i krigen at Kirsten aldri hadde opplevd det som noe savn, men hun følte seg snytt for huset. De hadde arvet besteforeldrenes koselige leilighet i Bernauerstraße rett over veien for enketante Gretchen, og hun visste at hun burde være takknemlig, men hun måtte jo lure på hvordan Gretchen hadde greid å beholde leiligheten sin, som var mye større og flottere enn deres. Begge søstrenes menn hadde slåss for Tyskland, men visstnok bare den ene med ære, og den andre …

Når Kirsten tok mot til seg og spurte moren om hva som hadde skjedd med faren, ble Lotti sint og sa at Jan var «død for henne», og nektet å snakke om ham. Hun hadde aldri sagt at han virkelig var død, men Kirsten antok at det gikk ut på ett. Broren hennes, Uli, sa at han måtte ha vært nazist og hadde mistet alt han eide fordi han hadde hatt «hatefulle meninger», noe som kunne stemme, men det var noe Kirsten helst ikke ville tenke for mye på.

«Få opp farten, Kirsten, det er kunder som venter!»

Kirsten skvatt. «Beklager, frau Munster.»

Sjefen hennes var en grei dame, men streng, og det lønte seg ikke å irritere henne. Hun måtte følge med.

Resten av vakten laget Kirsten kaffe, serverte kaker og vasket opp mens hun smilte strålende slik det var forventet av henne. Da det led mot kveld, gikk studentene over til snaps og ble stadig mer høylytte. Kirsten kunne sverget på at Dieter stadig så bort på henne, og da hun måtte gå en runde og hente glass, spratt han opp for å hjelpe til.

«Du burde bli med oss på den neste runden,» foreslo han.

Men noe slikt våget hun ikke, og dessuten ble Marlene Dietrich spilt på jukeboksen, og jenta med det skinnende håret reiste seg for å synge, så Kirsten trakk seg fort tilbake.

Jenta sang med en fyldig, hes stemme, og da hun var ferdig, klappet alle i kafeen, og studentene ropte: «Bravo, Astrid!» Sasha himlet med øynene og sa: «Selvfølgelig kan den pokkers jenta synge også», noe som fikk Kirsten til å føle seg litt bedre, men hun var glad da klokken nærmet seg stengetid og hun kunne begynne å tørke av bordene. Hun nærmet seg Dieter og gjengen hans da lillebroren hennes, Uli, kom inn og på verst tenkelige tidspunkt og snublet i de lange, femtenårige beina sine foran alle sammen.

De lo løssluppent mens Uli kom seg opp på beina igjen, mørkerød i ansiktet.

«Hei, Kirsten!» sa han altfor høyt. «Mutti har sendt meg for å følge deg hjem.»

Kirsten trodde hun skulle dø. Det kriblet i arret i armhulen, men hun klarte å la være å klø seg der. Hun hadde fått det i en ulykke med en varm kjele da hun var barn, og det hadde en tendens til å blusse opp når hun ble for varm, men det siste hun trengte akkurat nå, var å klø seg der som en apekatt.

«Forsiktig, Kirsten!» ropte Astrid, «så ikke du også ramler på trynet.»

«Bedre om hun ramler på ryggen,» innskjøt en av de andre guttene.

«Hysj, Jensen!» sa Dieter skarpt til ham, og Kirsten tenkte at hun burde vel være takknemlig for det, men hun var for flau til å bry seg. Kunne de ikke bare gå?

Hun ble veldig lettet da frau Munster kom ut med armene i kors og sa strengt til dem at hun skulle stenge nå. De toget ut mens de lo og diskuterte hvilket dansested de skulle gå til, og Kirsten tok tak i sin eneste dansepartner for kvelden – den stinkende, gamle moppen – mens hun igjen prøvde å ikke være bitter.

«Beklager at jeg gjorde deg flau,» sa Uli da de forlot lokalet en liten stund senere og satte kursen mot U-Bahn.

«Det går bra,» sa Kirsten. «De var bare noen dumme studenter.»

Uli tilbød henne armen som en voksen mann, og Kirsten tok den etter bare et øyeblikks nøling. Det var fredag kveld, og Berlin sentrum vrimlet av mennesker som var ute for å spise eller gå på kino eller – som Astrid og Dieter – på vei til et av de mange dansestedene som hadde spredt seg raskt i byen. Folk jobbet hardt for å legge krigens elendighet bak seg, men over hele byen fantes det fortsatt hull der bomber hadde tilintetgjort mange hjem, og resten bar merker etter kulehull. Det ble imidlertid reist nye bygninger hele tiden, og med en blomstrende økonomi var berlinerne fast bestemt på å nyte oppgangstiden.

Kirsten så seg rundt. Hun likte å oppleve hjembyen så full av liv. Berlin var et kontrastfylt sted, delt i to politisk, men byen fungerte fortsatt som ett sted. Da Tyskland ble delt etter krigen under seierherrenes kommando, hadde russerne tatt den østlige halvdelen av landet, og britene, amerikanerne og franskmennene den vestlige halvdelen. Med tiden hadde russerne sakte og snikende tatt kontroll over alle statene i østblokken, inkludert Deutsche Demokratische Republik, og jernteppet hadde senket seg over Europa i form av en grense med piggtrådgjerder som ble patruljert av vakter som stoppet folk som ville dra.

Det eneste unntaket var denne vidunderlige byen Berlin. Som Hitlers hovedstad hadde den blitt ansett som noe eget, og til tross for at den lå langt inne i Øst-Tyskland, var den også delt i to. Vest-Berlin var forbundet med Vest-Europa med egne veier og togforbindelser, og Øst-Berlin var skilt fra Vest-Berlin bare med en symbolsk grense som fulgte gamle distriktsgrenser. Kirstens egen Bernauerstraße var for eksempel en distriktsgrense. Personene på hennes side bodde i den allierte sonen, og personene på den andre siden, blant andre tante Gretchen, var i den sovjetiske sonen, men ingen brydde seg noe videre om det.

Resultatet var at de som ikke likte livet i øst, kunne reiste til Berlin, gå fritt gjennom byen og ta toget til friheten. Myndighetene prøvde å slå ned på det ved å stoppe alle med mistenkelig mye bagasje og sende dem tilbake, men det var lite de kunne gjøre uten en solid grense, og ingen var vel gale nok til å bygge noe sånt tvers igjennom en by? Så berlinerne levde livene sine, reiste mellom sonene og valgte fritt mellom de sprudlende rock’n roll-barene i vest eller de røykfylte, interessante barene i øst. Og på denne varme maikvelden virket det som om alle var ute.

«Skal vi ta en Coca-Cola et sted, Uli?» foreslo Kirsten impulsivt.

Han så overrasket ut.

«Ville ikke mutti bli bekymret?»

Kirsten sukket.

«Jo, kanskje. Kom da, så stikker vi hjem.»

Hun begynte å gå ned trappen til U-Bahn, og straks ble musikken og stemmene fra gaten fjernere.

«Men vi kunne det,» sa Uli, «hvis du ville. Jeg mener, det er greit. Jeg …»

«Det går bra, Uli. Jeg er uansett utslitt.»

Han så engstelig på Kirsten, og hun klemte armen hans ømt. Han bekymret seg alltid, broren hennes, var helt motsatt av henne på mange måter. Mens hun var klassisk blond og blåøyd, hadde han mørkebrunt hår og en øyenfarge som lignet eikebark. Han var slankere enn henne også, resultatet av en vokseperiode. Han kom sikkert til å bli kjekk om et år eller to, nå var han bare hengslete og klønete. Men snill.

«Kom igjen,» sa hun da toget kom inn mot perrongen, «hvilket dyr vil du være i kveld?»

Han smilte takknemlig. Dette hadde vært leken deres da de var små og moren deres, Lotti, tok dem med til Berlin Zoo med jevne mellomrom. Det hadde vært favorittstedet deres i hele byen, og de kunne godt bruke mange timer på å løpe frem og tilbake utenfor apeburene eller trykke ansiktene mot glasset til det vakre flodhesthuset. Inspirert av dette hadde de funnet på leken «hvilket dyr vil du være». De valgte sjiraff hvis de var midt i en menneskemengde, flodhest hvis de tilbrakte dagen på stranden til en av Berlins mange innsjøer, eller apekatt på lekeplassen. En gang under søndagsmiddagen hadde Uli plukket opp resten av kyllingskroget og sagt at han ville være en gribb, men Lotti hadde snappet det fra ham og sagt at det var «nok av gribber i Tyskland, ellers takk», så han sa aldri det igjen.

«Jeg vil være en manakin,» sa han nå.

«Fuglen? Hvorfor det?»

«Fordi de er så gode til å danse, så jeg kunne ta deg med ut i kveld.»

Hun lo.

«Vi kan danse hjemme.»

«Ja!» Uli lyste opp. «Kanskje mutti kan finne frem grammofonen og sette på noen av bestefars gamle swingplater.»

«Høres herlig ut.»

Kirsten smilte til ham igjen og prøvde å ikke tenke på Dieter og Astrid og de kule vennene deres som danset til alle de nyeste låtene i Wanne eller Eden Saloon.

«Hva vil du være?» spurte Uli.

«Unnskyld?»

«Dyr, dumma – hvilket dyr vil du være?»

«Å, akkurat. Eh, en sjøløve, for da kan jeg ta penger av folk som jeg gjør triks for.»

Uli myste mot henne. «Hvorfor skulle du ville gjøre det?»

Hun trakk på skuldrene. «Penger, vel. Har du ikke lyst til å bli rik, Uli?»

«Jo da.»

«Vi var det en gang, vet du, under krigen.»

«Ja da, men det var nazirikdom bygget på andres lidelser.»

«Hysj!» Skamfull la Kirsten en hånd over munnen hans.

«Det betyr ikke at vi er sånn,» mumlet han mot fingrene hennes.

«Jeg vet det! Allikevel … det er jo ikke noe man vil at alle skal vite, vel? Hvis det er sant.»

«Klart det er sant,» hveste han. «Du har sett uniformen som vati har på seg på det bildet.»

«Ja, men alle hadde på seg uniform. Det var krig.»

«Ikke alle hadde hodeskallen.»

«Hva?»

«Se på luen hans når du kommer hjem – den har dødninghodet på. Det var symbolet til SS.»

«Var det?»

«Vet du ingenting?»

Hun rynket på nesen. «Jeg vil ikke vite det der. Det hører fortiden til, og vi burde glemme alt sammen. Dagens Tyskland handler om industri og idrett og … og …»

«Dyrehager?» foreslo han.

Hun visste at han prøvde å få henne til å føle seg bedre, men det var han som hadde nevnt det fordømte SS. Kirsten visste ikke stort om dem – de lærte ikke akkurat om dem på skolen – men hun var ganske sikker på at de hadde vært Hitlers elitestyrke, de som drev gettoene og konsentrasjonsleirene. Hun hadde ikke lyst til å danse lenger. Hun ville ikke engang drikke kakaoen som hun visste at Lotti kom til å ha klar til henne, eller snakke om dagen sin. Hun ønsket bare å gå og legge seg og sove.

«Her skal vi av, Kirsty. Nesten hjemme.»

Broren kikket fortsatt engstelig på henne, og hun prøvde så godt hun kunne å være tålmodig med ham den korte turen langs Bernauerstraße til nr. 106. I hastverket med å komme seg inn på soverommet for å drømme om at Dieter bød henne opp til dans, løp hun opp til leiligheten deres i andre etasje, men lettelsen over å komme inn forduftet raskt da hun hørte stemmer.

«Har mutti noen på besøk?» spurte hun Uli.

«Ikke det jeg vet. Kanskje det er tante Gretchen?»

De ble stående og lytte og så bekymret på hverandre. Stemmen var mørk og grov og tilhørte uten tvil en mann.

«Mutti?» ropte Kirsten og la hånden usikkert på døren til stuen.

«Kirsten? Er det Kirsten?» Døren svingte opp, og der sto en høy, lyshåret mann i en grov skjorte som var for trang for de muskuløse armene. «Hei,» sa han og spredte dem ut. «Se her – faren deres er kommet hjem!»