Freida McFadden

Det øyet ser

Oversatt av Halvor Martins

Til pasientene mine

Til Melanie, den beste lille forfatteren jeg kjenner

Og til Elizabeth – kanskje en dag

Prolog

Hvis noen hadde spurt meg før dette skjedde, om det gjør vondt å bli skutt i hodet, er jeg ganske sikker på at jeg ville svart ja. Ja, selvfølgelig.

Det gir mening. En bit med metall som skjærer gjennom kjøtt og bein i rasende fart … det må jo gjøre vondt? I turnustjenesten jobbet jeg en del på akuttmottaket, og det hendte vi fikk inn folk som nettopp hadde blitt skutt. Ingen av dem hadde blitt rammet i hodet, men det var en som hadde blitt truffet i skulderen, en annen som hadde fått en kule gjennom kneet, og én ulykksalig kule hadde boret seg gjennom magen på en mann. Jeg trengte ikke å spørre noen av dem om det gjorde vondt å bli skutt. Jeg kunne se det i ansiktene deres.

Men selv trengte jeg ikke å være redd for å bli skutt. Pasientene på akuttmottaket var ikke kvinnelige leger fra øvre middelklasse med milliondollarleiligheter rett ved Central Park. Alle pasientene kom fra fattige bydeler, der kuler fløy gjennom luften like ofte som regndråper.

Da var det noe annet med meg. Jeg levde trygt, beskyttet. Jeg var ikke blant dem som risikerte å bli skutt på ute i gata hvis jeg tok en tur til kiosken for å kjøpe en brus. Når jeg en gang skulle dø, kom det til å være av slag eller kreft – eller, hvis jeg var heldig, ville hjertet mitt slutte å slå en natt mens jeg sov, når håret mitt var blitt like hvitt som puta, og ansiktet var fullt av dype rynker på kryss og tvers.

Det var det jeg trodde.

Tilbake til spørsmålet jeg begynte med, om det gjør vondt å bli skutt i hodet. For det er mye jeg ikke husker, men akkurat denne delen husker jeg veldig godt.

Jeg husker at jeg stirret på pistolen, at jeg ikke egentlig trodde den skulle gå av, ikke trodde at dette kunne skje med meg. Og så husker jeg eksplosjonen idet kula ble avfyrt, gikk gjennom hodeskallen min, knuste den i småbiter, raste gjennom grå hjernemasse, hvit hjernemasse, nevroner, ventrikler, og så ut igjen gjennom hodeskallen, før den til slutt boret seg inn i veggen, som var så godt isolert at naboene ikke hørte noe som helst.

Og ingenting av det gjorde vondt. Faktisk kjente jeg det ikke i det hele tatt.

Det som gjorde vondt, var alt det som kom etterpå.

Kapittel 1

To år før

Noen ganger hater jeg virkelig å være lege. Og en av de gangene er akkurat nå, akkurat i dette øyeblikk – jeg står her og stirrer ned i skrittet på en overvektig femtito år gammel mann.

Jessica, en av sykepleierne våre, står ved siden av meg. Hun skal «assistere meg», men i virkeligheten er hun her for å beskytte meg mot å bli klådd på av denne halvnakne mannen. Det har skjedd før, og jeg orker bare ikke mer av det.

Ja da, livet til en hudlege er veldig glamorøst. Men jeg liker det nå likevel.

«Det er en soppinfeksjon,» sier jeg og får endelig flyttet blikket vekk fra Mr. Leroys skritt og over på det runde ansiktet hans.

En soppinfeksjon. Mr. Leroys fastlege burde ha stilt den diagnosen selv. Dette er bortkastet tid. Og under min verdighet.

Jeg prøver meg på noen skritt bakover for å legge avstand mellom meg selv og soppen. Men ryggen treffer en vegg. Undersøkelsesrommene våre er ikke store. Knøttsmå, faktisk. Flere av dem jeg samarbeider med, har klaget til Roger, sjefen; de har sagt at de ikke kan jobbe med så lite plass, men lite plass betyr flere undersøkelsesrom å stappe pasienter i, som igjen betyr at vi kan få køen raskere unna. Effektivitet, det er det Roger er mest opptatt av.

«Det var det doktor Hanson sa også,» opplyste Mr. Leroy. Kjevene hans holder på med et eller annet, det ser nærmest ut som han drøvtygger. Begynte han å spise mens jeg undersøkte skrittet hans? Herregud. «Han ga meg en krem jeg skulle smøre på. Sæddrepende.»

Jeg presser leppene sammen og kikker bort på Jessica.

«Hva var det han ga deg, sa du?» spør jeg.

«Noe sæddrepende,» gjentar Leroy, og fortsetter å tygge. «Jeg har smurt på over hele utslettet i en uke eller noe, men det blir ikke bedre. Så jeg tenkte jeg skulle høre med en hudlege.»

Det er lett å se at Jessica strever med ikke å le.

«Du mener vel soppdrepende?» spør hun.

Mr. Leroy trekker på skuldrene og klør seg på haka. «Jo’a. Kanskje det.»

Jeg aner ikke om dr. Hanson ga Mr. Leroy en krem som ikke var sterk nok, eller om han faktisk ga den stakkars mannen noe sæddrepende. Uansett, jeg kjenner igjen sopp når jeg ser det. De fuktige hudfoldene i Mr. Leroys skritt bugner av det. Hvis jeg hadde vært sopp, var det akkurat der jeg ville valgt å slå meg ned. (Men siden jeg ikke er sopp, bor jeg i en flott leilighet ved Central Park i New York City. Denne ene luksusen unner jeg meg.)

Jeg skriver ut en resept på en tube soppdrepende krem til Mr. Leroy, og forklarer ham hvordan han skal bruke den. Han kunne også trenge litt rådgivning om hvordan han kan gå ned i vekt og få kontroll over diabetesen, men jeg kan ikke utrette mirakler. Siden han ikke vet forskjellen på sæddrepende og soppdrepende, har jeg en mistanke om at uansett hva jeg måtte komme med av visdomsord, ville det gå langt over hodet på ham. Dessuten sier Roger at jeg har en kvote på ti minutter per pasient, og jeg har allerede brukt opp ni av dem.

Idet jeg rekker Mr. Leroy resepten, ser jeg at det har begynt å danne seg litt fuktighet i øyekrokene hans. Et øyeblikk senere har han øynene fulle av tårer. Og det eneste jeg klarer å tenke, er: Men hva i svarte?

Det er jo ikke sånn at pasientene mine aldri gråter. Jeg har måttet overbringe en hel del kreftbudskap i løpet av min tid, og jeg har esker med papirlommetørklær borte i hjørnet, de blir jevnlig skiftet ut. Det er noe som blir lagt vekt på i utdannelsen: Hvordan være skånsom og trøste pasienten. Likevel får du panikk når du står i situasjonen for første gang. Du aner ikke hva du skal si eller gjøre, annet enn å klappe vedkommende på skulderen og mumle: «Så, så.»

Men etter såpass mange år i yrket har jeg kokt det ned til eksakt metode. Den medfølende berøringen på armen, esken med papirlommetørklær, den vennlige og omsorgsfulle stemmen. Jeg innbiller meg ikke at jeg kan gjøre alt bra igjen, men hvis jeg kan få dem til å føle seg bare litt bedre, satser jeg på det. Selv om det betyr at jeg må overskride mine ti minutter. (Dra til helvete, Roger.)

Likevel, dette er faktisk første gang jeg har sett noen ta til tårene over å få en diagnose på lyskesopp. Trodde han at jeg sa svulst med sopp, og ikke soppinfeksjon?

Helvete, jeg kommer garantert til gå ut over tidskvoten.

«Beklager,» sier Mr. Leroy og legger håndbaken forlegent over øynene. «Det er bare meg som er dum, beklager.»

«Hva er i veien?» spør jeg og strekker meg etter esken med papirlommetørklær.

Mr. Leroy drar takknemlig ut et papir. «Det er bare det at …» Han sukker tungt. «Kona gikk fra meg i fjor, og jeg har lagt på meg noe så jævlig, og nå har jeg altså fått sopp også. Det er vel ikke akkurat så mange damer som vil ha meg når det vokser sopp der nede?»

Jeg rensker stemmen og får til et smil. «Mr. Leroy, jeg er sikker på at det fins mange kvinner som vil –»

«Ville du gått ut med en fyr med sopp i skrittet?» avbryter han.

Ville jeg det? Jeg ser for meg Mr. Leroys fuktige, rødflammete folder, og magen knyter seg. «Klart det,» svarer jeg.

Mr. Leroy fnyser.

«Altså,» sier jeg, mens jeg holder frem resepten. «Du smører på denne kremen, og etter to uker er du kvitt infeksjonen. Hvis du også klarer å gå ned noen kilo, kan jeg love deg at den ikke kommer tilbake.»

Mr. Leroy tar papiret ut av hånden min og ser på det som om det kanskje kan være et vinnerlodd. «Å?»

«Det lover jeg,» gjentar jeg.

Jeg rekker ut hånden mot Mr. Leroy, og han trykker den. Hånden hans er stor og varm. Til tross for soppen er ikke Mr. Leroy en fullstendig utiltrekkende mann. Han kunne ha godt av å gå ned i vekt med tanke på både helse og utseende, men han har varme, brune øyne og et pent smil.

«Du er en vennlig sjel, doktor,» sier Mr. Leroy til meg. «Jeg har hørt gode ting om deg.»

Jeg kjenner litt varme i kinnene. «Takk.»

Han smiler igjen. Jeg kikker opp på klokka; Mr. Leroy har fått femten av minuttene mine. Jeg stålsetter meg allerede for Rogers skyllebøtte når han får vite at jeg har brukt den tjue minutter lange lunsjpausen min på å jobbe.

Jessica har allerede neste pasient klar i et annet rom, og journalen står i et stativ på utsiden av døra. Jeg napper den til meg og skumleser opplysningene. Clark Douglas. Trettiåtte år. Han er her for å få sjekket en mistenkelig føflekk. Jeg er lettet over at det ikke er enda en tenåring med kviser. Ikke at jeg har noe imot kviser … Tenåringshormoner som løper løpsk, er absolutt med på å betale regningene. Men når vi kommer ut i august, virker det som det ikke er noe annet å se her. Antagelig fordi kidsa er veldig oppsatt på å stille med ren hud når skolen begynner igjen.

Jeg banker én gang på døra, så går jeg inn uten å vente på et svar, siden disse dørene er merkelig lydtette.

La meg bare få sagt at selv om jeg er lege, betyr ikke det at jeg ikke er menneskelig. Så noen ganger når en pasient kler av seg for å en føflekk sjekket – selv om jeg forholder meg fullkomment profesjonelt til vedkommende – kan jeg ikke noe for at jeg reagerer hvis kroppen foran meg har rynker alle veier, eller er full av åpne sår eller valker og dissende fett.

Eller, som i dette tilfellet, at den er den mest perfekte kropp jeg noen gang har sett. I hele mitt liv.

Clark Douglas er rålekker. Jeg er ikke sikker på om jeg noen gang har brukt det ordet om en mann, i hvert fall ikke i voksen alder, men akkurat her og nå virker det helt riktig. Han er rålekker. I tillegg har han bar overkropp. Han ligger på undersøkelsesbenken min i bar overkropp, og bryst- og deltoidmusklene er veldefinerte, men ikke på en latterlig overdreven måte. Jeg kan se sixpackmønsteret over den flate magen. Her er det ikke sopp gjemt i fettvalkene, det er i alle fall sikkert.

Og han er like fantastisk fra halsen og opp også. Jeg har alltid ment at kastanjefarget bare er en snobbete måte å si brun på, men denne mannen har faktisk de lekreste tykke, kastanjefargede lokkene du kan tenke deg. Smilehull har han også, ikke for store, bare nok til å være sexy – perfekte smilehull. Blikket hans møter mitt, og øynene hans er klare og blå, som urørt vann langt ute i Stillehavet.

Herregud, jeg høres ut som en tenåringsjente som skriver elendige dikt.

Nå må jeg prøve å få kontroll over meg selv.

«Mr. Douglas?» spør jeg mens jeg ser på journalen. Jeg rensker vekk alle tegn til følelse fra stemmen.

Clark Douglas smiler mot meg. Herregud, selv tennene hans er lekre. Det er nesten så det er motbydelig. «Stemmer.»

«Jeg er doktor McKenna.» Jeg rekker frem hånden, og han tar den. Hånden hans er bred og varm, og den legger seg perfekt rundt min mindre og rundere lanke.

«Fikk du ikke en skjorte av Jessica?» spør jeg. Men det vet jeg jo godt at han fikk. Den ligger der ubrukt ved siden av ham på benken.

Mr. Douglas trekker på skuldrene. «Er det ikke lettere hvis jeg ikke har den på?»

«Det er for å gi diskresjon,» forklarer jeg.

«Jeg er ikke så opptatt av diskresjon,» sier han med et lite blunk.

Det rimer. Han vet godt hvor sexy han er. Svinepelsen.

Den omtalte føflekken befinner seg på Mr. Douglas’ rygg. Den er på rundt tre millimeter i diameter, den er lysebrun og har perfekt sirkelform. Den er muligens den minst mistenkelige føflekken jeg har sett i løpet av hele min tid som lege. Hvis jeg skulle skrive en artikkel i fagtidsskriftet om føflekker som er fullkomment godartede, da ville jeg vurdere å bruke Mr. Douglas’ som eksempel. Ikke at jeg kommer til å skrive en så tullete artikkel, selv om det hadde gitt meg en unnskyldning for å bli kjent med ham. Ikke at jeg noen gang ville gjort noe sånt.

Denne fyren roter virkelig til hodet mitt. Herrejesus.

«Jeg tror du ligger godt an,» sier jeg.

Han hever øyenbrynene. «Du tror ikke det trengs en biopsi?»

«Ikke i det hele tatt,» forsikrer jeg ham. «Denne er helt godartet.»

«Å, det var en lettelse,» sier Mr. Douglas. Jeg legger merke til at han ikke gjør noe tegn til å ville ta på seg skjorta igjen.

«Er det noe mer du lurer på?»

«Ja,» sier han. «Det var en ting. Har du lov til å gå ut med en pasient?»

Ha-ha, veldig morsomt.

Han vitser selvfølgelig. Menn som ser ut som ham, er ikke interessert i å gå ut med kvinner som ser ut som meg. Ikke at det er noe galt med meg, jeg er bare i en helt annen divisjon enn Clark Douglas. Han er rålekker, jeg er middels. Kanskje hvis det blonde håret mitt var tykt og bølgete og overdådig i stedet for kort, praktisk og tynt, og egentlig nærmere skittenblondt. Kanskje hvis jeg var femten centimeter høyere og hadde lange, velformede bein. Kanskje hvis jeg veide ti kilo mindre. Ok da, femten kilo.

Uansett, det spiller ingen rolle. Det er som det er. Som at himmelen er blå og sopp i skrittet er motbydelig.

«Nei, jeg går ikke ut med pasienter,» informerer jeg Clark Douglas om i en kjølig tone.

«Og du gjør ingen unntak?» spør han og setter det blå, blå blikket i meg. Og hvordan ender en mann opp med så vakre øyevipper? Hvis jeg skulle se sånn ut, hadde jeg trengt en halv flaske maskara.

«Nei,» sier jeg, og håper det skal gjøre slutt på denne idiotiske samtalen.

Jeg åpner journalen hans og skriver et lite notat. Jeg ser tilfeldigvis hva yrket hans er: advokat. Han tror sikkert han er Guds gave til kvinnen, og at han gjør meg en stor tjeneste ved å flørte med meg. At jeg kommer til å løpe hjem og fortelle alle venninnene mine om ham. Så spennende.

Han hopper ned fra undersøkelsesbenken. Heldigvis tar han opp skjorta og svinger den over hodet. Uheldigvis er han enda mer tiltrekkende med klær på. Eller kanskje ikke. Det er umulig. Men han er like tiltrekkende med klær på.

«Hva om jeg sluttet å være pasient hos deg?» spør han. «Jeg kan finne en annen hudlege.»

Jeg rister på hodet. «Dessverre.»

Han hever øyenbrynene igjen. «Så du kan aldri gå ut med noen som noen gang har vært pasient hos deg? Selv om det var for ti år siden?»

Jeg sukker. «Jo da. Kanskje hvis det var ti år siden.»

«Hva med fem år siden?»

Jeg rister på hodet igjen, men kan ikke la være å smile litt. Jeg vet at det fremdeles bare er harmløs flørting, men han er så inni helvetes sjarmerende. Det er vanskelig å ikke bli betatt, bare litt. «Kanskje.»

«Nå snakker vi …» Han nikker tankefullt. «Hva sier du til … for tre måneder siden? Hva om jeg spør om du vil gå ut med meg om tre måneder?»

«Det skulle vel gå bra,» svarer jeg for å få slutt på denne latterlige samtalen. «Du kan be meg ut om tre måneder.»

Mr. Douglas knytter neven i en seiersgest. «Yess.» Han blunker til meg igjen. «Så da ses vi om tre måneder, doktor Charlotte McKenna.»

Jeg kommer aldri til å se denne mannen igjen. Det kan jeg vedde ganske mye på.

Kapittel 2

To år før

Leiligheten er min trygge havn.

Uansett hvor lang og frustrerende dagen har vært, roer jeg meg ned med en gang jeg kommer inn i leiligheten min. Jeg bor rett ved Central Park, og jeg har flott utsikt, en romslig stue, et vakkert møblert kjøkken og to soverom.

Ja, det er bare meg som bor der, takk som spør.

Det eneste jeg kunne ønske meg, er en dørvakt. Vi har porttelefon ved inngangsdøra, og summesignalet gjør meg alltid litt nervøs. Jeg er tross alt en singel kvinne som bor alene. Og det er jo sånn at alle som går inn av døra der nede, bare slipper inn tilfeldige personer som står bak dem … egentlig er det fritt frem. På den annen side liker jeg ikke tanken på å ha en dørvakt jeg blir nødt til å småprate med hver gang jeg kommer eller går, og det å måtte kjøpe den obligatoriske julegaven til ham. Dessuten har vi jo Johnny, vår kraftkar av en vaktmester, han er alltid i nærheten. Og jeg har sikkerhetslås på døra til leiligheten – låsesmeden forsikret meg at selv ikke CIAs beste spion ville klare å dirke den opp.

Så jeg føler meg egentlig ganske så trygg.

Da jeg kommer hjem, slenger jeg nøklene bort på kjøkkenbenken og puster ut, dypt og rensende. Før jeg har tatt to skritt inn i leiligheten, kommer katten min løpende mot meg og mjauer høyt, før hun ser opp på meg med store, lengtende, grønngule øyne. Jeg adopterte henne fra et dyrehjem for to år siden, og jeg kalte henne Pus (jeg er lege – jeg er ikke kreativ). Nå har hun blitt som en bestevenn for meg.

Jeg har alltid hatt lyst på en katt, men jeg var redd for å skaffe meg en. Hvorfor det? spør du kanskje. Delvis fordi jeg jobbet så mye og ikke var sikker på om jeg hadde tid til å ta meg av en katt. Men også fordi jeg var redd for at det å skaffe seg katt var første skritt på veien til å bli en gæren kattedame – en sånn som går på jobben med klærne fulle av kattehår, og klorer ut øynene på tenåringer som spiller for høy rapmusikk.

Den gærne kattedama er ikke bare en håpløs fordom. Jeg mener helt ærlig at denne mennesketypen faktisk fins. Minst femti prosent av alle katter er bærere av en infeksjon som kalles toksoplasmose, og det er grunnen til at gravide kvinner ikke bør tømme kattedoen. Jeg har lest at toksoplasmose i teorien kan infisere eierens hjerne og derved forårsake psykose. Så den gærne kattedama er kanskje ikke gal bare fordi hun har et utall katter boende hos seg … det kan også skyldes toksoplasmose. Og det er en ting som faktisk fins. Jeg hadde ikke lyst til å ende opp med toksoplasmose-psykose.

Men etter hvert begynte jeg å tenke: Drit i det, jeg skaffer meg en katt.

Jeg åpner en boks med kattemat til Pus. Pus vil ikke vite av noen form for tørrfôr, og hun spiser kun gourmetmerkene av våtfôr. Og jeg sverger, den maten ser så god ut at jeg noen ganger blir fristet til å smake selv. (Ok, jeg innrømmer det, jeg prøvde en gang. Jeg anbefaler det ikke.) Ærlig talt vet jeg ikke hvorfor katten min er en bortskjemt diva, særlig når man tar i betraktning at hun tre måneder før jeg adopterte henne, var vant til å spise fra søppeldunker.

Til meg selv finner jeg frem en laksefilet i kjøleskapet og slenger den i pannen med litt olivenolje, salt og pepper. Uansett hvor sliten jeg er om kvelden, lager jeg meg et varmt måltid på komfyren. Ikke noe gourmetmåltid, men det er da i hvert fall bedre enn ferdigmat.

Jeg hører telefonen summe i håndveska, og vurderer om jeg skal svare. Det kan hende det er bestevenninnen min, Bridget (vel, beste etter Pus), men det er mer sannsynlig at det er moren min. Helt siden faren min gikk bort, har hun ringt daglig for å høre hvordan det går. Og samtalene våre driver alltid inn på de samme temaene: det faktum at jeg bor alene, og det faktum at jeg ikke har kjæreste. Jeg har bare ikke lyst akkurat nå.

Men la gå, jeg kan vel alltids snakke med henne i et minutt, så er jeg ferdig med det.

«Charly!» hoier moren min. Hun ringer antagelig fra mobilen. Av en eller annen grunn er hun ikke i stand til å regulere volumet på stemmen når hun snakker i mobilen. Stort sett roper hun, som om hun tror jeg ikke kan høre henne hvis hun snakker normalt. Hun høres omtrent ut som meg når jeg snakker med eldre, nesten-døve pasienter.

«Hei, mamma,» sier jeg. Jeg kikker bort på laksen, som har begynt å steke ordentlig. «Jeg kan egentlig ikke snakke nå. Jeg holder på å lage middag.»

«Hva er det på menyen!» roper hun.

«Laks med salat,» sier jeg og henter et salathode i kjøleskapet. Etter at jeg leste at ferdiglagde posesalater er helseskadelige, har jeg begynt å lage mine egne, og jeg må trykke telefonen mellom kinnet og skulderen mens jeg kutter opp salaten. Som jeg savner tiden i uvitenhet.

«Ikke glem å skru av varmen når den er ferdig,» advarer hun.

«Tror du virkelig at jeg glemmer å skru av komfyren hvis ikke du passer på?» spør jeg. Jeg prøver å holde irritasjonen borte fra stemmen, men det er ikke lett. «Nå har jeg sikkert laget tusener av måltider mens jeg har bodd for meg selv, og så tror du at det eneste som hindrer meg i å gå fra komfyren så bygningen brenner ned, er at du forteller meg at jeg må skru av varmen? Er det faktisk det du tror?»

«Det skader ikke med en liten påminnelse,» sier hun snurt.

Jeg elsker moren min. Det gjør jeg virkelig. Antagelig høyere enn noen annen i verden. Men av en eller annen grunn er det umulig å ha en samtale med henne uten at jeg begynner å rope, og så får jeg dårlig samvittighet etterpå. Hvorfor får det å snakke med foreldrene dine deg alltid til å bli tenåringsversjonen av deg selv?

«Charly,» sier mamma. «Jeg vet at du kommer til å si nei til dette, men jeg har altså en bridgevenninne som har en sønn som er interessert i å –»

«Nei.»

«Men hva med bare å treffe ham og –»

«Nei.»

«Hvorfor skal du alltid være så sta, Charly?» sier mamma. «Nå er du jo godt oppi trettiårene. Har du ikke lyst til å gifte deg og få barn?»

«Det har jeg sagt før – hvis det skjer, så skjer det.» Jeg trekker på skuldrene mot laksen. «Hvis det ikke skjer, så gjør det ikke det.»

«Hvis du ikke lar det skje, så skjer det ikke.»

«Så skjer det vel ikke, da.»

«Men Charly –»

«Middagen er ferdig,» sier jeg og løfter lokket av pannen. Fileten har fått den perfekte rosa fargen som forteller meg at den er medium minus. Perfekt. «Vi får snakke mer senere.»

Moren min legger motvillig på, og jeg kan dandere måltidet mitt på tallerkenen. Jeg elsker å kunne spise akkurat det jeg vil til middag, og å kunne se på akkurat den serien jeg vil på tv, mens Pus legger seg til rette i sofaen ved siden av meg, så jeg kan stryke henne over den myke, svarte pelsen.

Sannheten er at jeg aldri har møtt en fyr jeg har likt bedre enn roen i mitt eget hjem. Hvorfor skulle jeg bytte ut noe som allerede er perfekt?

Men akkurat idet den perfekt stekte laksen begynner å løse seg opp på tungen, kan jeg ikke la være å begynne å tenke på Clark Douglas, pasienten fra i morges. Og på at jeg ikke ville hatt så mye imot – selv om det er praktisk umulig – at han var her akkurat nå for å dele denne middagen med meg. Og kanskje at han ikke gikk med en gang etterpå heller.

Kapittel 3

En uke etter

Lyset føles som en kniv.

Det gule lyset snegler seg sakte bort fra pupillen min, og det stikker inn i øyeeplet som en syl gjennom hjernen. Jeg vil lukke øynene for å stenge det ute, men det går ikke. Øyelokket vil ikke bevege seg. Det er noe som holder det fast.

Jeg vil skrike ut for å protestere, men leppene mine rører seg ikke. Men samtidig som det er noe som holder øynene åpne, er det noe annet som holder munnen lukket. Teip, tror jeg.

«Ingen pupillerespons,» sier en stemme.

Med disse ordene blir øyelokket mitt sluppet fri, og jeg stuper ned i et velsignet halvmørke, bare brutt av en stor, grønn flekk midt i synsfeltet. Det eneste jeg vil, er å bli i dette mørket.

«Ikke tale om,» sier en annen stemme. «Er du blind? Jeg registrerte en tydelig kontraksjon i pupillen.»

Så skjer det igjen. Øyelokket mitt blir dratt opp, og et øyeblikk ser jeg det tåkete omrisset av et ansikt, før lyset oversvømmer synsfeltet igjen. Forrige gang kom smerten gradvis, nå er den der med en gang. Jeg har aldri vært religiøs, men nå ber jeg til høyere makter om at det lyset må forsvinne.

Kjære Gud, la det bli mørkt igjen …

«Hun hadde pene øyne,» kommenterer en stemme.

De gir meg komplimenter i fortid. Ikke et godt tegn.

«Så du det?» sier en triumferende stemme rett før lyset blir slått av. «Jeg sa jo at det var en kontraksjon.»

«Greit,» sier den første stemmen. «Så hold pusten hennes i gang på respen en måned eller to, da, istedenfor å gi organene til noen som ikke er hjernedød.»

Det blir stille en stund, så hører jeg: «Er hun organdonor?»

«Det sto tydeligvis på førerkortet.»

En ny lang stillhet. Smerten i hodet går langsomt tilbake, det samme gjør bevisstheten. Velsignede mørke. Takk og pris.

«Men hun er ikke død ennå.»

Det var betryggende ord. Noe har skjedd med meg, men jeg er ikke død. Jeg lever. Jeg er her ennå. Ikke død.

Ennå.

Den siste kommentaren jeg får med meg før jeg forsvinner igjen, er: «Tror du hun fremdeles er der inne et sted?»

*

Jeg kjenner ikke denne jenta, men hun er vakker, og hun har håret i hestehale. Hun er ung, kanskje i tjueårene, ansiktet er friskt og ivrig. Det er et dryss med fregner over nesen som får henne til å virke enda yngre og friskere og vakrere. Smilet hennes fyller synsfeltet mitt, og det får meg til å føle meg trygg og optimistisk.

«Er du klar for å prøve å spise litt i dag, Charlotte?» spør hun.

Hvem er Charlotte?

Jeg aner ikke hvem hun snakker med. Men blikket hennes er festet på meg. Jeg tror kanskje hun snakker med meg. Jo, det er virkelig meg hun snakker med. Jeg heter Charlotte. Det må være navnet mitt, tror jeg.

Det er et pent navn, Charlotte. Jeg liker det.

Jeg kikker ned og ser at det står en tallerken foran meg. Det ligger tre klumper med mat der. Alle tre ser ut som potetmos, men det er en som er grå, en som er hvit, og en som er gul. Flerfarget potetmos. Jeg lurer på hvordan de får til det.

Jenta stikker en skje inn i den grå massen og løfter skjeen opp til leppene mine.

«Åpne munnen, Charlotte,» sier jenta.

Jeg flytter blikket litt ned og ser på skiltet som er festet på den lyselilla kittelen hennes. Der står det Amy med store bokstaver. Jenta heter altså Amy. Det er pent navn, det også. Nesten like pent som Charlotte.

«Kom igjen, Charlotte,» sier hun. Amy. Øynene hennes er store og forhåpningsfulle. «Åpne munnen for meg.»

Hun demonstrerer ved å åpne sin egen munn. Tungen hennes er liten og rosa.

Jeg vil gjerne gjøre Amy fornøyd, så jeg gjør som hun sier. Men det er ikke mye tilfredsstillende. Skjeen smaker metallisk og bittert, men maten smaker enda verre. Nesten som kjøtt, men den har en merkelig ettersmak. Jeg liker det ikke, og jeg vil ikke ha det i munnen min. Jeg vil spytte det ut, men det tror jeg ikke Amy vil like.

«Så må du tygge,» instruerer Amy mens hun tar bort skjeen.

Amy demonstrerer dette ved å la underkjeven falle ned, og så løfte den opp igjen, og så la den falle ned igjen, som om jeg ikke forsto hva tygging er. Jeg imiterer bevegelsene hennes, og Amy ser ut som hun kunne besvime av lykke. Standardene hennes for lykke er latterlig lave.

«Du er virkelig i form i dag, Charlotte,» sier hun.

Amys standard for «i form» virker også latterlig lav.

«Så må du svelge.»

Jeg skjønner hva det er hun vil jeg skal gjøre. Eller jeg både skjønner og ikke skjønner. Jeg vet hva det vil si å svelge, og jeg vet at jeg har gjort det før, men akkurat nå er jeg ikke hundre prosent sikker på hvordan man gjør det. Og jeg er ikke helt sikker på hvorfor det er sånn.

Jeg ser at det kommer en liten strek mellom brynene hennes. Amy er ikke fornøyd lenger. Jeg vil gjerne gjøre henne fornøyd, men jeg vet ikke hva jeg skal gjøre. Uansett hva det er, gjør jeg det i hvert fall ikke.

«Svelg, Charlotte,» sier hun. «Kom igjen, svelg.»

Jeg slutter med tyggebevegelsene. Jeg kjenner at noe av den grå massen sklir ut av munnviken. Amy lar maten fortsette å gli litt nedover haka mi, før hun dytter en serviett mot ansiktet mitt.

Jeg føler meg elendig. Jeg vil at Amy skal skjønne at jeg gjør så godt jeg kan, at det ikke var meningen å skuffe henne. Jeg vil så gjerne gjøre det hun vil at jeg skal gjøre.

Men da jeg åpner munnen for å fortelle henne alt dette, renner resten av maten hun har plassert i munnen min, ut, og den faller ned på servietten som ligger på brystet mitt.

Amy bare sukker og rister på hodet.

*

Ballen er rød, jeg stirrer på den. Det er vanskeligere enn det høres ut som. Ballen går opp og ned, til den ene siden, og så er den borte. Magisk og uforklarlig borte. Hvor ble det av den? Jeg prøver å snu på hodet, men den er fremdeles borte.

Hvor er den?

«Ops, Charly,» er det en stemme som sier. Jeg kjenner en hånd på skulderen, den dytter. Det er da jeg skjønner at jeg har begynt å tippe over til siden. Hånden gjør at jeg ikke faller.

Der er ballen igjen! Jeg fant den!

Den er rød.

Personen som holder ballen, har kort, brunt hår som en gutt, men jeg tror ikke det er en gutt. Figuren er yndig, som på en jente. Stemmen er ganske dyp, men det høres likevel ut som en jentestemme. Så jeg tror det er en jente. Jeg er nittini prosent sikker.

Dessuten ser jeg på navneskiltet at hun heter Valerie, og det er et jentenavn. Så ja, jeg er nittini prosent sikker på at det er en jente.

«Var det denne du så etter, Charly?» spør hun som jeg tror er en jente.

Hvem var det hun sa det til? Hvem er Charly?

Vent nå, jeg tror det er meg. Jeg tror jeg heter det.

Valerie snur på ballen i hånden. Hun holder den foran ansiktet mitt. «Har du lyst til å kjenne på den?»

Jeg skjønner at det er noe hun vil ha meg til å gjøre, et eller annet med den ballen, men jeg får ikke tak i hva det er. Derfor ser jeg bare på den. Vi venter i denne stillingen en stund, så sprekker Valeries ansikt opp i et smil, og hun rister på hodet.

«Ønsketenkning,» sier hun og ler.

Jeg stirrer på den røde ballen. Jeg ser at den går opp, opp, opp. Denne gangen skal jeg ikke miste den av syne, ikke søren.

«Hvordan går det med henne i dag?»

Spørsmålet kom fra en vakker ung jente med blondt hår i hestehale. Det er noe kjent med henne. Jeg ser på navneskiltet og leser navnet. Amy. Jeg er ganske sikker på at jeg har sett henne før.

Valerie trekker på skuldrene. «Det gikk ganske dårlig i begynnelsen av timen, men nå på slutten klarte hun å følge ballen ganske bra. Ikke at hun prøvde å få tak i den eller noe, men hun fulgte den med blikket nesten overalt.»

«Overalt?»

Valerie smiler. «Nja, den forsvinner for henne når den går til venstre. Neglekten på venstre side er fremdeles ille. Hun får ikke med seg noe som helst der. Hun faller nærmest ut av rullestolen den veien.»

Hvem er «hun»? Hvem er det de snakker om? Det er ingen andre her enn meg. Men det kan ikke være meg de snakker om. Det kan ikke være meg som faller ut av rullestolen, for jeg sitter ikke i rullestol. Hvorfor skulle jeg sitte i rullestol? Det er gamle mennesker som gjør det.

Jeg ser ned til høyre. Det er et armlene der, og et stort hjul med ramme.

Hm. Kanskje jeg faktisk sitter i en rullestol.

«Bedre enn ingenting,» sier Amy. Hun høres litt trist ut, men jeg er ikke sikker på hvorfor. «Jeg vet ikke … Hun hadde en veldig god dag for rundt en uke siden; da fikk jeg henne til å åpne munnen og til og med tygge litt mat, men etter det har det ikke vært noe. Det er bare så vidt jeg klarer å holde henne våken gjennom timene.»

«Vi sjekket mot komaskalaen i går,» sier Valerie og børster bort noen brune hårstrå fra øynene. Hun har nydelige øyne.

«Ja, og så?»

«Hva tror du?» snøfter Valerie. «Fremdeles vegetativ. Ingen viljestyrte bevegelser.»

Begge er stille en stund.

Helvete, nå er den røde ballen borte igjen. De distraherte meg så jeg mistet den av syne. Hvor ble det av den?

«Det er trist,» sier Amy. «Mesteparten av tiden får jeg ingenting ut av henne. Men jeg hater å gi opp. Hun er jo så ung … og hun jobbet som lege og alt.»

«Ja, men forsikringen hennes …»

Å, herregud, der er den! Den røde ballen! Den er i hånden til Valerie. Jeg fant den!

Denne gangen skal jeg absolutt ikke miste den av syne. Valerie gestikulerer, og jeg ser på den. Den går opp og ned. Det er lett å følge med på den siden den er rød.