Torill Thorup

44

Livet på Solhaug

Forsvinningen

PERSONGALLERI

Sørine Solhaug | hovedperson, f. 1905
Trygve Olai Solhaug | Sørine og Crispins sønn, f. 1927
Saga Konstanse Solhaug | Sørine og Crispins datter, f. 1928
Levion | Kobbervik Iselins sønn, f. 1900
Marina Kobbervik | gift med Levion
Florin Alexander Justad | Marinas bror
Agathe Justad | Florins kone
Idun og Øyvind Justad | Marina og Florins foreldre
Tord Elvestad | Sørines onkel
Astrid Elvestad | Tords hustru
Dorothea Drude Fassén | Sørines venninne fra Kristiania, f. 1904
Bolette Haugerud | tjenestekone på Solhaug
Petra | tjenestejente, f. 1908
Leon | Petra og Levions sønn, f. 1925
Rita Wallin | tjenestejente, Petras søster
Peder Wallin | stalldreng, Petras tvillingbror
Ida og Irmelin | de yngste søstrene til Petra
Alfred Solhaug | Sørines onkel, bor i Amerika, f. 1871
Josephine Øksnevoll | Alfreds datter, gift med Johannes, f. 1901
Johannes Øksnevoll | utvandret til Amerika, f. 1899
Marie Øksnevoll | moren til Johannes
Inga Karoline Vindelberg-Wang | Levions tante, f. 1882
Herr Furuli | bygdas lensmann
Reiner Sjue | nevøen til Astrid Elvestad, agronom
Fru Bråthen | medlem av kvinnegruppen
Fru Enger | medlem av kvinnegruppen

Slik sluttet forrige bok:

Fru Qvist rørte i sausen og dekket langbordet. Hun var ikke like ivrig etter å fortelle sin historie, men hun virket ikke motvillig heller.

Én gang ble de avbrutt av at det banket på inngangsdøren. Fru Bråthen gikk for å titte i kikkehullet, og så åpne for den som sto på utsiden. Det viste seg å være en annen av kvinnene, men de rakk bare så vidt å hilse på hverandre før flere sluttet seg til. Snart satt de tallrike rundt bordet.

Fru Bråthen foldet hendene og skulle til å fremsi bordbønnen da det igjen hamret på døren. – I all verden … vi er da fulltallige nå. Hvem kan det være?

– La oss være flere om å åpne, bestemte Elida, – siden vi ikke vet hvem det er. Resolutt reiste hun seg fra bordet og gikk sammen med fru Bråthen ut i gangen.

Rita ga blaffen i god folkeskikk. Om hun skulle være til hjelp her i huset, måtte hun sette seg inn i hvem det var som dukket opp uanmeldt. Hun fulgte etter de to kvinnene ut i gangen, men stanset brått. Øynene videt seg ut i noen sekunder, men så gjenvant hun fatningen. Selv om ansiktet til den vevre skikkelsen utenfor var tilsmurt av blod, ville hun ha gjenkjent henne hvor som helst.

1

Lier, mai 1929

Redselen boret seg gjennom Sørine, og siden hun satt på kne, var det umulig å reise seg og riste av seg den som overfalt henne. Hun krafset etter hendene som noen hadde lagt over øynene hennes, men med ett roet hun seg. Hva var dette for noe? Den som blindet henne, gjorde ingenting annet enn å stå rolig bak henne og dekke øynene hennes. Det var den samme leken hun og venninnene hadde holdt på med da de var små. De hadde gjort det for å erte, og for å skape spenning når de skulle gjette hvem det var som hadde sneket seg innpå.

Problemet var at Sørine ikke kunne begripe hvem som drev denne gjetteleken. Det kunne ikke være noen fra Solhaug, ingen hadde rukket å følge etter Peder og henne. – Tante Astrid?

Ingen svar.

– Siri? Idet hun nevnte venninnens navn, forsto hun at det måtte være henne. Hun kunne ikke tro at andre voksne damer ville gjøre noe slikt. Og hvis det ikke var henne, kunne det være Claudia på Justad. Slik måtte det være: Familien på Justad hadde kommet for å besøke Crispins grav, og nå så Claudia en anledning til å spille henne et puss.

Plutselig hørte Sørine en dyp, mannlig latter. – Onkel Tord! Er det du som narrer meg? Redselen måtte vike for lattermild oppgitthet. Hun lot seg bli snudd rundt da skikkelsen bak henne sakte fjernet hendene fra øynene hennes og grep henne lett i skuldrene. Sørine snappet etter pusten. Hun kunne ikke tro det, hun kunne simpelthen ikke tro det. – Onkel Alfred! Å, onkel Alfred, er det virkelig deg? Hun slo hendene for munnen og vaklet noen meter bakover. Hun var så sjokkert at hun ikke klarte å samle seg. – Jeg trodde … det var bare Johannes og Josephine som skulle komme! Det er det jeg har hørt, og, hun måtte trekke mer luft ned i lungene, – de skulle ikke komme før i slutten av neste måned!

Onkel Alfred humret. – Det var ingen som visste at jeg skulle være med. Det ble bestemt i siste liten. Jeg ville se igjen gamlelandet en siste gang.

– En siste gang? Hva mener du med det? Sørine ble alvorlig.

– Ikke slik, avfeide onkelen smilende. – Jeg er ikke dødssyk eller noe, men du vet: Reisen er lang og krevende. Det er fire år siden mitt forrige besøk. Hvor lenge vil det bli til det neste? Jeg blir jo ikke yngre, Sørine.

Sørine betraktet ham. Hun syntes ikke han hadde blitt eldre i løpet av årene som hadde gått. Riktignok hadde furene rundt munnen blitt dypere, men han var fortsatt en flott mann. Han så frisk og sprek ut. Omsider forsvant forvirringen over å se ham her; hun gikk bort til ham og lot seg omfavne i en varm, god klem. De ble stående og holde rundt hverandre en lang stund før Sørine varlig skjøv seg på en armlengdes avstand. – Det var en overraskelse. En svært hyggelig overraskelse.

– Det håper jeg, Sørine, for det var hovedsakelig for din skyld jeg kom.

Sørine ble rørt av det. – Det setter jeg pris på. Umåtelig stor pris på. Du … du skal vel ikke bo på Øksnevoll?

Onkelen smilte. – Johannes og Josephine skal losjere der. Naturlig nok, jeg tror ikke Marie ville ha sluppet taket i gromgutten. Selv hadde jeg håpet at jeg kunne få husly på Solhaug …?

– Å, selvfølgelig, onkel. Selvfølgelig. Jeg hadde blitt riktig så fornærmet om du hadde valgt Øksnevoll fremfor barndomshjemmet. Sørine sa det i skjemt, men med en undertone av alvor.

– Da må du gjøre i stand et gjesteværelse til meg, lo onkel Alfred. – Helst med utsikt mot eplehagen. Å kikke utover den gir ro i sjelen.

– Hvordan vet du det, flirte Sørine, – det var bare kornåkrer her den gangen du dro.

– Å, som om ikke det også roet sinnet, skjemtet onkelen tilbake. – Nå ja, jeg blir fornøyd uansett hvor du plasserer meg.

– Er tante Ruth med?

Onkel Alfred trakk pusten. – Dessverre, nei. Det er bare Johannes, jeg og Josephine. Og vesle Abigail. Han lyste opp da han nevnte barnebarnet. – Ruth måtte være igjen hos resten av familien. Vi er tre arbeidsdyktige som blir borte i måneder, vet du, så det gikk ikke at en til tok seg fri.

– Det var synd, sa Sørine. Hun skulle gjerne ha hilst på tanten hun aldri hadde sett, men hørt så mye om. Det ville ha gitt enda bedre kjennskap til onkelens liv. Hun ville fått dypere innsikt i en verden hun hadde lyst til å bli bedre kjent med. Men hun hadde ikke annet valg enn å godta at hun mest sannsynlig aldri ville få møte den kvinnen han var gift med.

– Det syntes Ruth også, men det viktigste var at Johannes fikk besøkt moren og brødrene sine. Og det var naturlig at Josephine og den eldste datteren deres ble med ham dit. Ruth og jeg fant også ut at jeg har større tilhørighet til Lier enn hun har. Derfor ble det slik.

– Jeg er naturligvis glad for det, sa Sørine. – Jeg har så gjerne villet se deg igjen. Jeg hadde ingen tro på at vi ville møtes flere ganger, men kjære – her er du!

Onkelen lo og klappet henne på ryggen. – Det var ikke meningen å skremme deg i sted, men jeg kunne ikke motstå fristelsen til å la deg gjette hvem det kunne være. Spesielt når jeg visste at du ikke hadde noen anelse om at det var meg.

Sørine smilte fjollete tilbake. Han hadde gjort det for å erte, men hun hadde blitt redd. Så redd at hun nesten hadde blitt hysterisk, men han kunne ikke vite hvorfor hun reagerte så heftig. Det var skyggene fra fortiden med Angela som hadde gjort henne slik, det var hun sikker på.

– Men, Sørine, nå som jeg ser deg gjennom sløret i hatten … hva er det som har skjedd med ansiktet ditt?

Sørine snudde seg med ryggen mot solen og løftet opp sløret. – Det er ingenting farlig, men jeg fikk et kraftig utslett etter at jeg luket i jordbæråkeren i går. Gårdsforvalteren mente det var kjempebjørnekjeks som forårsaket det. Det gjorde fanden så vondt, skal jeg si deg, såpass at jeg fikk feber av det. Nå går det heldigvis bedre, men det ville vært løgn å si at jeg er smertefri.

– Vi har lumskt ugress i Amerika også. Heretter bør du luke med lange hansker på.

Sørine løftet opp de hanskekledde hendene sine. – Det har jeg lært, muligens altfor sent. Det brant og klødde, ja, det var nærmest en ordentlig forbrenning. Men jeg fikk rask og kyndig hjelp. Det er mange hjelpsomme damer på Solhaug, forstår du.

– Jeg skjønner at du har byttet ut staben siden sist.

– Ja. Som du ser … Hun lot blikket gli mot Olais grav.

Onkel Alfred svelget. – Jeg hørte om dødsfallet hans. Jeg har trøstet meg med at det skjedde fort. Olai ville ha foretrukket en rask død fremfor å bli liggende i årevis lenket til sengen. Selv om han arbeidet rolig og trutt, var han seig og med en indre uro. Han ville ha plagdes om han ble sengeliggende.

– Det har du rett i, men han var vond å miste. Han var tryggheten min, særlig etter at far døde. Jeg hadde jo Crispin også da, men, hun gjorde et hodekast i retning hans grav, – du ser jo hvordan det endte.

– Jeg har ikke så mange ord for å trøste deg, Sørine. Jeg synes det er ille at du er blitt enke i så ung alder. Man tror at et ekteskap skal vare livet ut, i hvert fall er det det man håper på. Nå ble det ikke slik for deg, og du må gjøre det beste ut av det.

– Jeg prøver, onkel. Gudene skal vite at jeg prøver. Sørine betraktet Crispins gravsted gjennom et slør av tårer.

– Jeg sier ikke at det er lett. Så langt ifra. Selv er jeg blitt skånet fra å miste Ruth, noe jeg er takknemlig for hver eneste dag, men jeg så hvor trist Josephine var da hun mistet den første ektemannen sin. Det var så ille med henne at Ruth og jeg var oppriktig bekymret. Du vet hvordan hun led.

– Josephine fortalte om det, bekreftet Sørine lavt.

– Nå har hun det bedre enn noensinne. Misforstå ikke; hun ville ha blitt lykkelig med Louis også, men de fikk ikke sjansen til å leve sammen. Onkel Alfred smilte. – Nå har hun det fint med Johannes, er småbarnsmor og har sjelden et sekunds mulighet til å kjede seg.

– Kjede meg gjør jeg ikke, svarte Sørine med trykk på «ikke».

Onkel Alfred humret. – Det vet jeg, men forhåpentlig kan jeg avlaste deg nå som jeg er her. Denne sommeren skal du prøve å ta det mer med ro, Sørine, så skal jeg arbeide for deg mens jeg er her.

– Du har vel ikke hatt stort til fri selv, smilte Sørine. – Derfor er det du som skal hvile nå.

– Det vet du at jeg ikke vil gjøre. Så du kan bare glemme protestene dine med det samme. Jeg er kommet for å bidra, og du har bare å takke ja.

Han sa det i en spøkefull tone, men det var noe i tonefallet som sa henne at det var nytteløst å nekte. Derfor ble det til at hun aksepterte med et blidt smil. Sant å si skulle det bli godt å få to ekstra hender på gården. Dessuten hadde hun et håp om at hun ville få noen gode råd fra Amerika, utviklingens land.

Onkel Alfred la armen om skuldrene hennes og førte henne mot kirkeporten.

I det samme ptroet Peder på Irpa. Han så først spørrende på nykomlingen, men så sprakk munnen opp i et bredt glis da han gjenkjente amerikafareren.