Willy Ustad

18

Bueskytteren

Kamp på liv og død

Personer

Kolrun Ulvhildsdatter – bueskytter

Rite Ulvhildsdatter – Kolruns søster

Halle – Rites sønn

Runar – Kolruns hest

Are Vidfarne – ærendsrytter for storbonden på Egge

Eyvind Bolt – stormann som Kolrun kjempet med tidligere, Halles kjødelige far

Gunnhild til Egge – Eyvinds kone

Håkon – Eyvind og Gunnhilds arving

Gudmund på Egge – storbonde, Gunnhilds far

Karl Jernhanske – bestyrer på kongsgården i Nidaros, lagmann i Trøndelag og Jemtland

Erkebiskop Olav

Aslak Blide – handelsbestyrer i erkebispegården

Ludmilla – legekone i Nidaros

Juta – bondekone på Innerøya

Ulvhild – Kolrun og Rites mor, bestyrer av den største Bolt-gården i Verran

Urda – legekone i Verran

Erik Bårdssønn – verrabygg

Ulf Glade Bårdssønn – verrabygg

Halvdan Bjarnessønn – verrabygg

Gøril – taus i Verran

Torbjørg – taus i Verran

Wilhjalm prest – prest i Verran

Heming Skjalgssønn – bonde i Svartskogbygda

Bergfrid – hans kone

Audun – deres sønn

Frøydis – deres datter

Einar Rutgerssønn – bonde i Svartskogbygda, Hemings granne

Jon på Haltbakken – bonde i Svartskogbygda

Drengen Arne – arbeider på Jons gård

Ole på Sjøsveet – fattig bonde i Svartskogbygda

Hallger på Sjøsveet – hans sønn

Birje – ungjente, dyktig bueskytter

Sigvard – dreng på Vadstensholm

Odd – dreng på Vadstensholm

Inga – taus på Vadstensholm

Vesle-Bengt – Ingas sønn

Brynhild – taus på Vadstensholm

Ane – taus på Vadstensholm

Berte – taus på Vadstensholm

Tora – taus på Vadstensholm

Halvard – skomaker på Vadstenholm

Herdis – en kvinne utenom det vanlige, venn av Birje

Sira Steingrim Vebrandssønn – prest

Attgeir Håvardssønn – bror til Steingrim

Sofia – danserinne fra Reval

Sven Thygessønn – mann fra Reval

Slik sluttet forrige bok

Alle fire forlot Aslak Blides arbeidsrom og gikk sammen over til Kristkirken.

Det sto to mann med et trekors mellom seg omtrent ved høyalteret da de gikk inn i den makeløse kirken. I det store kirkerommet av grå stein virket trekorset av simple planker som en slags inntrenger.

«Vi har prøvd å få den ut døra ved Mariakapellet. Det går ikke.»

De prøvde igjen så alle skulle få se, og det gikk ikke. Ikke med et kors. Tre menn, så fire og med Karl Jernhanske som en slags bas, basket med trekorset og prøvde først på ett vis, så på et annet og et tredje. Trapperommet var for smalt.

Kolrun sto urørlig og så på. Da hun talte, var stemmen nesten undrende: «Det korset kan ikke selges, det er som gullhodet. Livsfare for den som har det, men …»

Hun tidde litt.

De så på henne og ventet.

De sto i den trange trappen ned til døra. Trekorset lå mellom dem.

Kolrun fortsatte sakte: «Biskop Konstantin er lurere enn dem som stjal gullhodet. Han vet han ikke kan ha det. Han vil bare at det skal forsvinne og at erkebiskop Olav skal stemples som en tyv.»

«Ja?» spurte Sven.

«Det er nok at de gjemmer det så ingen finner det.» Hun banket på muren bak seg. «Hva er det der inne?»

Kapittel 1

Wilhjalm sto på kne over Attgeir Håvardssønn og presset såret sammen med hendene. Han ropte fortvilt til flokken som brått sto uviss rundt dem.

«Hent kluter! Og noe som rekker helt rundt ham for å holde dem på plass!»

Wilhjalm kjente det så sterkt at det sved i ham – dette gikk forferdelig galt. Blodspille alt det første øyeblikket, omgitt av menn som måtte være venner og kjente med mannen som lå blødende under hendene hans. Alt håp om å få tale om kristendom forsvant som tatt av stormen. Det beste han kunne håpe på nå, var at Steingrim og han selv slapp fra det med livet.

Han tvang tanken tilbake.

Hateren Attgeir var bare én mann – og alle menn i Svartskogbygda kunne ikke være som ham?

Tanker, tro og håp raste i Wilhjalms hode.

Han kunne se menn begynne å løpe. Noen måtte ha hørt hva han ba om. Andre ble stående vantro mens de stirret og begynte å spørre.

«Hvordan kunne det hende? Begge er såret!»

«Se til sira Steingrim,» svarte Wilhjalm kvasst. «Han har bare en rift, tror jeg, men den blør ille!»

«Men hvordan …?»

Wilhjalm visste hvordan det hadde skjedd, men han trengte å tenke seg om for å finne en enkel måte å si det på. Et gammelt ordtak han hadde hørt kom i tankene hans. Han visste det ville være uklokt å si det, selv om han hadde trang til å brøle det høyt ut over dem.

Tåper skal ikke slåss, til det er de for farlige – for seg selv.

Men han sa det ikke høyt.

Ingen slåss oftere enn tåper, fortsatte han å tenke bittert. Men han sa ikke det heller.

Da han endelig sa noe, lot han dem få det slik han hadde sett det – bare et øyeblikk for sent til at han kunne gjøre noe for å hindre det: «Da Attgeir rev Steingrim ned fra hesten og prøvde å sette kniven i ham, veltet han bakover og prøvde å ta seg for med den hånden han hadde kniven i, med odden opp. Så falt han på sin egen forbannede kniv! Såret er like dypt som kniven er lang, og det kan ha vært feil av meg å bare trekke den ut.»

«Ville du drepe ham på det viset?» var det en som skrek til ham, en tynn, liten mann med spisst ansikt. Han sto som på spranget mot ham.

Wilhjalm tvang seg til å svare rolig: «Visst kunne kniven minsket blodet som kom gjennom såret og ut, men om han hadde rørt seg, ville kniven også gjort det og økt skaden. Nå er han i uvett, så han …»

Han holdt inne. Kniven hadde alt rørt seg fordi Attgeir prøvde å vri seg i fallet.

Dør jeg også, om han dør?

En kvinne brøytet seg gjennom den voksende flokken omring dem, og menn vek unna som om de var redd henne. Hun var lita og hadde lyst hår under hodeplagget, som hadde løsnet, og hun bar på en korg. Hun feide raskt forbi Wilhjalm, men blikket hennes fór over ham før hun kastet seg på kne ved siden av Steingrim, som lå på siden med hendene presset mot knivsåret i siden.

Steingrim mumlet noe mellom tennene, Wilhjalm undret om det var bønner. Sikkert ikke, for nå sa vel selv Steingrim slikt menn i brå pine oftest brukte å si.

Kvinnen ropte og ga bud med myndig stemme: «Hent båren min. Den er til Attgeir, for denne karen kan snart gå selv. Hvor blir det av klutene som han ba dere om? Må jeg rive klærne av noen av dere som står og koper for å få noe å surre rundt ham? Spring!»

To eller tre menn rev seg løs fra flokken og la på sprang. En av dem var den tynne karen som hadde spurt hvorfor Wilhjalm hadde trukket ut kniven.

Kvinnen rev opp Steingrims klær og fant fram en klut fra en lomme i skjørtet. «Godt jeg alltid har et par kluter med meg,» mumlet hun og presset kluten på plass over såret.

Steingrim skrek opp, og kvinnen ba ham tie: «Det blir bedre om litt.»

Så fant hun fram en klut til og la den utenpå den første.

Hun snakket lavt til Wilhjalm, men stemmen steg og ble sterk og myndig underveis: «Du har det rette grepet. Er du legekyndig?» Hun kikket raskt på ham. «Ja, jeg er legekona her. Dordis heter jeg.»

En ung jente kom løpende med flere kluter og noen lange tøyremser.

Dordis tok dem imot og fikk forbundet sårene ordentlig.

Hun sto på kne ved Steingrim, som nå endelig roet seg.

Med ett var Dordis’ stemme mild som en vårvind: «Det skal være bra nå. Rør deg varsomt. Jeg skal få et par til å hjelpe deg opp.»

Ikke før hadde hun sagt det, dukket det opp to unge menn. De støttet Steingrim idet han reiste seg opp og førte ham bort halvt hengende mellom seg med en arm rundt hver av dem. Dordis så etter dem mens hun smilte stramt og flyttet seg til Attgeir, der Wilhjalm ennå holdt sårleppene sammen.

Hun la en tykk klut, nesten en pute, over såret og presset den inntil med hånden. «Kom her, dere to.» Hun vinket til et par andre unge menn i nærheten. «Lirk ham over på kledet her. Tre reivene samme vei. Kledet er for at jeg ikke vil ha snø på dem. Slik ja. Sett båren min ved siden av ham.»

Wilhjalm kjente en stor glede fordi hun hadde tatt styringen. Hva skulle han gjort? Han hadde ligget på kne i snøen fordi han prøvde å stoppe blodflommen fra den ene galningen mens den andre lå såret og ga fra seg ord ingen kristprest burde slippe ut av kjeften. Nå han sto igjen og undret om han skulle følge etter Dordis og de to med båren da han ble vár en kvinne til hest. Hest og rytter sto urørlig som en statue og bare så ut over flokken av mennesker som tynnet seg ut og gikk hver til sitt.

I det brå slagsmålet og forsøket på å stoppe blod med hendene hadde han glemt Sigrun, kvinnen Kolrun hadde kalt en underlig kvinne med krefter hun ikke forsto.

«Hun hadde slik makt i stemmen,» hadde Kolrun sagt. «Jeg har aldri hørt noe slikt!»

Med ett lengtet Wilhjalm etter å ha Kolrun her.

«Du har godt håndlag med sår og skader,» bemerket Sigrun og så skjevt på ham. «Jeg visste ikke at kristprester kunne slike kunster. La oss følge med til Dordis.»

De begynte å gå. Han til fots, leiende på sin egen hest, og Sigrun på ryggen av den store hesten sin. Wilhjalm merket seg at den var høyere enn hans egen. Det fikk ham til å kjenne seg mindre på et vis. Han lot være å sette seg opp, det ville se latterlig ut nå som mennene med båren gikk mot tre små hus og snart var framme.

«De som eide husene flyttet fra bygda for noen dager siden,» sa Sigrun. «En annen kjøpte jordstykket som hørte til. Dordis fikk husene. Det er bedre plass her enn der hun bodde. Kjøperen ville rive dem eller bruke dem til drengestuer, men Dordis trengte dem bedre.»

«Han må være en god mann, en med omtanke?»

«Nei, Heming Skjalgssønn er en stri mann. Det var jeg som sa at Dordis skulle ha husene og nok jord rundt til å leve av.»

Wilhjalm visste at dette var en kvinne som betydde noe i Svartskogbygda. Likevel undret det ham. Hun hadde sagt til Kolrun at hun var denne bygdas sjel, men han hadde ikke ventet hun skulle te seg som en høvding.

«Og han ga seg på det?»

«Ja, fordi jeg hadde rett. Sta er han, men rimelig, og han har sitt å stri med. Det kan du like gjerne få vite her og nå. Sønn og datter har rømt fra ham. Slikt er hardt for en mann.»

Wilhjalm ville gjerne spurt om årsaken, men så kom han til å tenke på Audun Hemingssønn – ungdommen som den barnløse bygdehøvdingen Ygg hadde ment skulle bli arvtakeren hans.

Wilhjalm var en fordringsløs mann som aldri hadde drømt om makt eller om en høy stilling i Kirken. Likevel kunne han forstå hvilke drømmer, hvilket håp om ære, som ville ligge i å bli den nye bygdehøvdingens far. Fordeler også, kanskje. Hvor bitter måtte ikke denne Heming Skjalgssønn ha blitt?

«Vi er framme,» sa Sigrun og hoppet mykt av den høye hesten.

Han fulgte henne inn i den vesle stua som kjentes full av menn – de som hadde hjulpet Steingrim, de som hadde båret Attgeir – og de som bare hadde trengt seg inn for å se og høre.

«Ut,» beordret Dordis høyt og skarpt. «Ut, alle som ikke har noe her å gjøre!»

Wilhjalm var på nippet til å gå ut, men Sigrun grep ham i armen og holdt ham igjen.

«Vi to har grunn til å bli.»

De ble stående å se mens Dordis stelte med brødrene som hadde hatet hverandre i årevis. Mellom sammenbitte tenner fortalte hun hvordan det lå an med dem: «Steingrim har et sår omtrent halvannet håndsbredd langt, jeg vil nesten kalle det et risp fordi det er så grunt, bare en åttendedels tomme på det meste.» Hun sukket. «Attgeir er det verre med. Han må ha prøvd å ta seg for med den hånden han holdt kniven med, og da pekte bladet rett opp. Så vred han seg vel slik at det rørte på seg. Såret er dypt, og jeg er redd for at spissen kan ha vært borti lungen. Det er så langt jeg kan si noe.»

Hun snakket med samme visshet som legekona Urda i Verran.

Steingrim ynket seg mens hendene hans famlet over forbindingen. «Han stakk meg, den forbannede …»

Dordis ga ham en smak av den myndige stemmen: «Holdt munn, og ligg i ro. Det er bare en rift, mann!»

Hun bråsnudde seg mot Sigrun, og det hang et tynt smil om leppene hennes. «Vi må holde dem unna hverandre en tid. Aller helst til de tar til vettet, men det skjer vel aldri. Kristpresten må få et annet losji. Den andre må jeg ha her en stund.» Hun ristet oppgitt på hodet. «Skulle begge være her uten at noen sto vakt mellom dem, måtte jeg enten gjemme alt som er skarpt, eller lappe dem sammen tre ganger om dagen!»

Wilhjalm skottet mot Steingrims ansikt, og det fortalte ham at Dordis hadde rett. Hun hadde tatt av seg trøyen og sto i en skjorte med avklipte ermer, og armene hennes sa hun hadde krefter til å stagge selv en mann som Steingrim.