Helen Fields

Profil M

Oversatt av Ola Bjønness Karlsen

Til Diccon

Som hjalp meg i gang med denne herlige, turbulente reisen

Kapittel 1

Det er et øyeblikk i kvinners liv – ikke mer kakofonisk enn et kronblad som faller av en vissen blomst – da gode hensikter har kostet dem livet, og de vet det. Det øyeblikket, så kort at det knapt kan registreres av en klokke, strekker seg langt inn i tomrommet etterpå.

Chloe Martin, som satt fast i det øyeblikket hun kom til å angre på for evig tid, så på foten som skilte døren fra karmen mens tiden sto stille. Man kunne aldri vite når man sto for tur, tenkte hun. Hvordan kunne dagen hennes, den kjedelige, alminnelige dagen, ha endt opp på denne måten? Hvor var tegnene fra universet? Hvor var fornemmelsen av at dommedagen var nær? Nå spilte det ingen rolle at hun alltid hadde en voldsalarm i håndvesken, og det spilte ingen rolle at hun aldri gikk alene hjem i mørket. Det spilte ingen rolle at hun alltid la et lokk over drinken for å hindre at hun ble dopet ned, eller at hun aldri prøvde nettdating. For nå var hun midt oppe i det, på døren sto det en skyggeaktig skikkelse som hadde banket på og ropt på hjelp, og hun hadde løpt bort så raskt, så bekymret for sikkerheten til en fremmed, at hun hadde glemt å sette på dørlenken.

«Er alt i orden med deg?» hadde hun ropt. «Hva har skjedd? Trenger du en ambulanse?»

Foten, kledd i en brun skinnstøvel, var i døren før hun rakk å se ansiktet under hetten. Mørket hadde skjermet overfallsmannen mellom en trerekke og leiligheten; veien utenfor var så nær og likevel så fjern. For sent gikk det opp for henne at utelampen ikke virket. Hun trengte ikke å se opp for å vite at den var blitt knust. Nå som adrenalinet strømmet gjennom henne, klarte hun å legge sammen to og to og komme frem til akkurat fire, ikke noe vanskelig i det hele tatt. Dette var ikke noe tilfeldig overfall. Uansett hvem eieren av støvelen var, visste vedkommende godt at hun bodde alene. Og hadde visst å vente til det ble mørkt.

Kanskje vedkommende til og med visste at hun var blitt oppdratt til å hjelpe til når noen spurte. Til å svare når noen snakket til henne. Til å smile høflig og gå dydig videre når menn plystret etter henne på gaten. Til ikke å la seg synke til nivået til menn som var ufine i sosiale situasjoner. Til ikke å smekke til hendene som klådde på henne på en overfylt T-banevogn, bare til å trekke seg bort fra området.

Ansvaret hvilte på henne, slik det alltid hadde ligget på kvinner. Ansvaret for ikke å være provoserende kledd. For ikke å ta dårlige valg. For ikke å oppmuntre eller sette seg selv i fare. Og det hadde hun ikke gjort. Hun hadde ikke det. Hun hadde bare faen ikke gjort det. Og likevel hadde en trussel, en trussel på livet antok hun, likevel kommet for å lete etter henne. Hun åpnet munnen for å skrike, for klokken var bare ni om kvelden, og det var fortsatt mange som var våkne og ville høre henne. Men det var en knyttneve på vei mot ansiktet hennes, og hun kunne ikke slippe taket i døren og løpe, for da ville eieren av knyttneven få fritt leide til å komme inn, og hun ville ikke ha en sjanse, og hun kunne ikke smelle igjen døren, for han var allerede på vei inn og …

Knyttneven smalt inn i munnen til Chloe og lot til å bli der mens den ubedte gjesten gikk fremover inn i leiligheten; han trakk seg bare unna da han sparket igjen døren. Chloes hånd føk opp til munnen og kom ned igjen kornete av spisse biter av knuste tenner, og smerten av det hadde ikke engang begynt å melde seg da overfallsmannen grep henne i armen og trakk henne fremover så hun landet på knærne, og – herregud, hun så glimt av lys og hørte blodet pulsere gjennom hodet, og …

Chloe kastet opp. Stridslysten eksploderte ut av henne og oversvømte den ellers plettfrie parketten med stinkende, blodstenkt galle, plasket over rullen med gavepapir hun hadde kjøpt tidligere på dagen. Det var – eller hadde i det minste vært – hvitt med små gullstjerner og rosa hjerter. Gaven som skulle pakkes inn med det med kjærlighet, lå ved siden av papiret, fortsatt i posen. Da støvlene nærmet seg, hadde hun tid til å håpe at hvis det verste skulle skje, ville søsteren finne posen og skjønne at det fnisende koseekornet var ment for Chloes snart tre år gamle niese, Vivienne. Latterlig nok var hun lettet over at hun allerede hadde kjøpt batterier til det, som for øyeblikket lå i den samme posen, for det føltes ondskapsfullt å gi en gave til et barn uten å sørge for at batteriene var inkludert. Niesen elsket ekorn. Chloe prøvde å ta henne med seg til en park like ved hver helg. De løp omkring og jaktet på ekorn (niesen uttalte det «korn»), til det var for mørkt eller det regnet for mye til at de kunne se opp i trærne lenger, og det var på tide med varm sjokolade og tekaker.

Mannen som hadde krenket hjemmet, og ansiktet hennes, grep henne etter håret. Chloe grep etter plastposen, som om hun kunne komme seg ut av dette marerittet ved å ta på den nok en gang, holde tak i den. Komme seg vekk fra dette skrekkveldet og inn i den virkeligheten hun skulle eksistere i, der hun fikk møte drømmemannen og leke i parken dag etter dag med sin egen fnisende datter, overøse henne med plysjekorn og myke, moderlige kyss. Da hun ble slept bortover gangen og innover i leiligheten, glapp posen ut av rekkevidde. Tårene Chloe gråt, var for det hun trodde var i ferd med å skje, ikke bare mot henne, men mot alle som var glad i henne.

Han sa ikke et ord mens Chloes bein kavet i luften i et forsøk på å få tak på terrakottaflisene, slo etter og klorte hånden som holdt fast i den flokete hårtoppen, rev tjafser av hår av hodet hennes på veien. Uansett hvor gjerne hun ville skrike, var førsteprioritet å puste. Smertene i en munn sur av galle og ren jævla angst gikk sammen om å skape verdens giftigste kjeveknekker.

Han sparket soveromsdøren på vidt gap, og Chloe skulle desperat ønske at han sa noe – hva som helst – og det slo henne at hun aldri i sitt idiotiske liv hadde villet høre ordene: «Hvis du gjør som jeg sier, hvis du lar meg gjøre hva jeg vil, lover jeg at jeg ikke skal drepe deg.» For to minutter siden ville hun ha ment at tanken på å være takknemlig for en slik trussel var galskap. Nå var det ingenting annet som telte.

«Vær …» Leppene klarte å danne den rette formen for å klemme ut den ene stavelsen før monsteret grep henne i strupen og dro henne opp på sengen. «Væ… s… s…»

Inne i stuen begynte Chloes fasttelefon å ringe. Den var en livbøye, bare forsmedelig utenfor hennes rekkevidde, og hun kom aldri til å klare å ta den, uansett hvor hardt hun svømte. Overfallsmannen sluttet å bevege seg og lyttet mens telefonsvareren startet opp.

«Hei, dette er Chloe Martin. Jeg kan ikke ta telefonen akkurat nå, men legg igjen navn og nummer, så ringer jeg tilbake så snart jeg kan.» Tonefallet var ufattelig muntert. Døden hadde ikke engang falt henne inn som et alternativ da hun hadde spilt inn den korte beskjeden. Den var en illusjon. Et eller annet i det fjerne som hun ikke riktig trodde på.

«Ikke gjør meg noe,» hulket hun og klarte omsider å forme ordene med munnen, avlevert med en blanding av fråde og knuste tenner. Overfallsmannen, som ikke var noe annet enn noe stort og tilstedeværende, med en maske som skjulte den nederste delen av ansiktet, bare snøftet og trakk buntebånd opp av en jakkelomme.

«Hei, Chlo-Bo.» Søsterens muntre tonefall sang meldingen gjennom telefonledningen og inn i stuen. Chloe skrek høyere. Gjallende ul av redsel og sorg. «Hva skjer’a? Datteren min venter på at tante skal komme i morgen kveld til kaker og lys! Vi teller timene, så jeg sa jeg skulle ringe deg for å være sikker på at du ikke glemte at det er en som har bursdag i morgen.» Det var fnising i bakgrunnen. «Hvem kan det være?»

«Vær så snill …» tryglet Chloe. Hun strakte ut en desperat hånd og oppdaget at den var grepet og festet til en av sprinklene i hodegjerdet.

«Er det pappas bursdag?» spurte søsteren.

«Nei!» ropte niesen.

Chloe snudde hodet og så på buntebåndet. Hvorfor kjempet hun ikke imot? Hvis hun bare hadde minutter igjen å leve, hvorfor tok hun ikke igjen så mye hun orket?

Han grep etter den venstre hånden hennes. Chloe strammet magemusklene, spente beina i været og smelte et kne inn i ansiktet på ham. Da han vaklet bakover, kravlet Chloe opp i sengen og trakk i det buntebåndet som holdt henne fast i sengegjerdet.

«Er det mammas bursdag?» ertet søsteren.

Buntebåndet ga ikke etter. Hun kom seg opp på knærne klar til å kjempe mer, grep lampen som sto på nattbordet, og røsket den ut av stikkontakten, holdt den foran seg.

«Nei, det er det ikke. Det er ikke bursdagen din, mamma!» Niesen kunne knapt få frem ordene av bare latter.

Chloe trakk inn så mye luft hun kunne klare.

«Hjelp!» skrek hun og klamret seg til håpet om at de som bodde i leiligheten over, hadde kommet hjem fra jobben, eller at den eldre damen ved siden av hadde slått på høreapparatet, eller at det var noen som gikk i smuget bak huset.

Overfallsmannen senket hodet og kastet seg over sengen med hevet arm, klar til å parere slaget Chloe kunne få til med lampen. Hode smalt mot hode. Hun dengte lampen inn i siden på ham, falt ut av sengen idet hun langet ut, og over all den raspende pusten og stønningen var det smellet av skulderen hennes som gikk ut av ledd, som overdøvet alt.

«Hvem er det som har bursdag, da?» hoiet søsteren jublende mens Chloe skrek og tryglet.

«Jeg!» svarte niesen. «Mamma, jeg har bursdag i morgen. Det vet du jo! Tøysekoppen, mamma.» Og de lo og lo og lo.

Overfallsmannen halte Chloe opp i sengen igjen mens hun skrek. Han festet den andre og hittil frie armen hennes til sengegjerdet mens hun sparket med beina. Han satte en knebel over munnen på henne mens smerten og panikken fikk henne til å drive inn og ut av bevissthet.

«Tante Chloe?» ropte niesen fra stuen. «Er alt i orden med deg? Mamma, er alt i orden med tante Chloe? Hvorfor kommer hun ikke til telefonen?»

«Det vet jeg ikke, men vi treffer henne i morgen, æresord,» sa søsteren.

Men det stemmer ikke, tenkte Chloe. Gud hjelpe oss, du kommer ikke til å treffe meg i morgen. Og jeg kommer ikke til å se Vivienne vokse opp. Jeg kommer ikke til å ta henne med meg til New York når hun blir atten. Jeg kommer ikke til å bli vergen hennes hvis det skjer noe med dere, og du kommer aldri til å få vite at jeg aldri i mitt liv har vært så stolt som den gangen du spurte meg om det. Jeg kommer ikke til å kjøpe brudeslør til henne. Du vil ikke komme gråtende til meg når tenåringen Vivienne er slem mot moren sin. Og hun kommer ikke til å få vite hvor høyt jeg elsket henne. Om et års tid kommer hun knapt til å huske meg i det hele tatt.

«Greit. Glad i deg, tante Chloe. Ses i morgen. Og ikke glem presangen min!»

Jeg har ikke glemt den, tenkte Chloe. Jeg håper du liker ekornet. Jeg vil ikke dø. Jeg vil ikke at du skal finne ut at det er en som har drept meg. Jeg vil ikke være så redd som dette.

«Beklager at vi ikke fikk tak i deg, Chlo-Bo. Glad i deg. Ses i morgen.» Kyss i telefonen. Mer fnising. Så ble det stille.

Chloe lå helt stille. Smertene i munnen, hodet, skulderen var avsindige, og likevel var de ikke i nærheten av den tsunamien av sorg som trakk henne under.

Voldta meg, da. Skad meg hvis det er det du må. Men la meg leve. La meg leve. La meg leve.

Hun så hvordan ordene i tankene hennes hang i luften mellom dem, skrevet i skyer av svarte, små, summende insekter.

Han tok en saks opp av en romslig lomme og klippet klærne hennes opp midt foran, deretter nedover ermene og buksebeina, trakk stoffstykkene langsomt av og lot dem falle på gulvet.

Chloe var bevisstløs i et øyeblikk eller et minutt eller en evighet.

Hun var i et selskap, men hun kunne ikke huske hvem de feiret. Det var merkelig, for hun var sikker på at de skulle ha feiret, men der var søsteren i et hjørne og ble trøstet av svogeren, og idet Chloe gikk forbi et annet rom med låst dør, var hun sikker på at hun hørte faren som gråt, og noe måtte være veldig galt for at det skulle stemme, for hun hadde aldri, noensinne sett faren gråte. Selv i begravelsen til moren hadde faren holdt gråten i sjakk, verdig (eller var det fortrengt?) til det siste.

Og så løp Vivienne forbi med et eller annet loddent i armene. Chloe løp frydefullt etter henne, jagde henne gjennom huset slik de hadde gjort så mange ganger, ropte til hverandre etter hvert som de satte farten opp og ned, fanget nesten, ble nesten fanget. Hva var det hun holdt i armene? Chloe kunne ikke se det ordentlig. Ansiktet så ut som enda et alminnelig, søtt kosedyr, men halen satte fra seg en rød strime på veggen der Vivienne løp, og nå kjente Chloe at kvalmen fikk det til å murre i magen. Den lave rumlingen som tyder på at det er noe som ikke er som det skal. Hun begynte å ta igjen Vivienne, nær nok til å se inn i armene hennes, nær nok til å se niesens ansikt, men hun lo ikke; hun gråt. Og hun holdt et ekorn, og det var rart, for Chloe var sikker på at hun nettopp hadde kjøpt et ekorn til Viv og ikke hadde gitt henne det ennå. Sant å si måtte hun komme i gang og pakke det inn, for det var mørkt, og hun hadde en hel arbeidsdag foran seg før niesens bursdag i morgen. Og hvis det var i morgen, hvor var hun nå, og hvorfor gråt alle – absolutt alle sammen?

Chloe våknet halvkvalt, prøvde å skrike, men lyden druknet der den ble filtrert gjennom en fuktig, stinkende klut rundt munnen, og smerten. Smerten. Den helvetes smerten. Den ufattelige, grensesprengende, sønderknusende, helvetes smerten.

Hun ville dø. Og nå visste hun hvorfor alle gråt i drømmen.

Chloe lå stille siden hun ikke hadde noe valg, og gråt sammen med dem til siste slutt – siste slutt for henne – kom altfor langsomt og var farget rød.

Kapittel 2

Necto Corporations kontor i Storbritannia fungerte også som en botanisk hage. Praktfulle eiendommer i London var blitt demontert stein for stein, ståldrager for ståldrager, og erstattet med frodige grønne planter, blomster, insektkolonier og buet glass. Personalet tilbrakte dagene i nydelige bobler med utsikt ut til et sentrumsparadis, på innsiden av bygninger som kneiste opp fra bakken mellom de fantastiske trærne og fabelaktige blomstene. Kafeteriaen var bygd inn i en enorm kuppel der det også var en bekk og frukttrær, rader av grønnsaker mellom rader av bord, mens sommerfugler og bier holdt liv i luften. Necto var fremtiden – bioteknologi som spesialiserte seg på menneskehjernen. Det amerikanske hovedkvarteret som lå rett utenfor San Diego, var gjenstand for misunnelse hos selskaper over hele verden, både for det imponerende landskapet og for de futuristiske kontorene. Filialen i Storbritannia var litt mindre prestisjetung og en brøkdel av størrelsen, men personalet jobbet med de samme prosjektene for den samme typen kunder.

Midnight Jones var for sent ute til jobben, og det var bare tirsdag. Det spilte ingen rolle at hun hadde jobbet en time overtid kvelden før; det hjalp heller ikke at hun hadde jobbet femti timer uken i forveien. For sent var for sent, og det viste dårlig respekt for en selv og for andres engasjement – eller det sa i hvert fall sjefen, oftere enn noen på Midnights team syntes var nødvendig.

Hun unngikk å bli truffet av en dobbeltdekker, hoppet over en kald haug med fish and chips som noen hadde slengt fra seg på fortauet kvelden før, og gikk inn i det paradiset som var Nectos hager. Midnight trakk pusten dypt, for hun visste at hun de neste ni timene skulle puste inn maskinkondisjonert luft. I begynnelsen hadde hun falt for duften av nyslått plen og blomster, og hadde gått på bløffen om at luften på kontoret ble pumpet inn frisk fra hagene for å stimulere hjernen og roe sansene. Det hadde vart til hun skamfull nøt en sigarett sent på kvelden utenfor en pub i Battersea fem år tidligere, da hun hadde støtt på en person fra vedlikeholdsavdelingen og fått høre at det virkelige opphavet til disse duftene var omhyggelig utvalgte velluktende stoffer som ble pumpet inn i luftkondisjoneringsanlegget. Noen sekunder etter denne miniatyravsløringen hans hadde han kastet opp i en søppelkasse og sjanglet av sted, sannsynligvis uten å huske denne lille indiskresjonen dagen etter. Det var en annen ting. Man delte ikke noen opplysninger om selskapet med noen. Ikke noensinne. De hadde ikke engang tilgang til internett inne i Necto, i hvert fall ikke på Midnights lønnsnivå. Internett, hadde de fått høre under opplæringen, var en distraksjon som bare kunne føre til sløsing med tid. Viktigere enn det var det en rute inn for hackere og en rute ut for verdifulle bedriftshemmeligheter.

I dag var Midnight forsinket fordi pleieren til tvillingsøsteren hadde kommet for sent. Det var den eneste grunnen til at Midnight noensinne var sent ute. Det spilte uansett ingen rolle for sjefen. Hun trakk kortet i den første sikkerhetskontrollen, la mobiltelefonen i et skap, fikk vesken gjennomsøkt i den andre, og fikk lest av fingeravtrykket i den tredje. Ved heisene var det adgangskortet som automatisk bestemte hvilken etasje hun kom til. Heisen gikk ned.

Det var bare de to øverste etasjene som hadde naturlig lys, etasjene med grupperom og et stort auditorium, en kafeteria og kundekonsultasjonsrom. Heisen gikk forbi plan –1, som var produksjon. Nectos produkter strakk seg fra VR-hodetelefoner beregnet til opplæring, til utstyr for behandling med elektrosjokk, og fra løgndetektorer til galvanometer som målte fysisk respons på emosjonell stimulans. Produktutviklingsteamet holdt til på –2. De gutta var kongene på haugen. Hun hadde hørt, men aldri fått bekreftet, ryktene om en massør, en sauna og badestamp, en treningssal, og en egen kokk som lagde lunsj og små mellomretter. Fra kreative drømmere til designere og programmerere – det var de som bestemte hvor skapet skulle stå. Når Midnights team ble sendt på opplæring, kunne de kanskje komme så langt som til Eden kafeteria i første etasje. Produktutviklingsteamet var blitt sendt til Singapore og Bora Bora i det siste. Forskjellen var uerstattelighet.

Midnight var i det store og hele nokså skarp. Hun hadde høyeste karakter da hun fullførte studiet i samfunnsvitenskap, og en mastergrad i psykologi og nevrovitenskap. Men produktutviklerne var i en klasse for seg selv. Enestående doktorgradskandidater og genier som kunne kreve lønninger på et nivå Midnight bare kunne drømme om. I motsetning til henne kunne de ikke bli erstattet av en skokk med andre egnede kandidater som higet etter å bli en del av Nectos familie. Midnight tenkte på det hver eneste dag. Hun var velsignet på mange måter, og hun visste hun måtte prise seg lykkelig ikke bare for lønnen, som var adskillig høyere enn vanlig industriarbeiderlønn og ga henne råd til å ta seg av søsteren, men også for muligheten til å jobbe for et globalt anerkjent teknologiselskap. Hun stortrivdes i jobben, og hun var mer enn heldig. Men allikevel. Erstattelig.

Dørene gikk opp på plan –3. Søknadsbehandlingsavdelingen var det største teamet i Nectos kontorer, og likevel var de underbemannet og overarbeidet. Jobbeskrivelsen var enkel: De tok dataene som Nectos utstyr samlet inn, og oversatte dem til noe kundene kunne bruke til noe. Forskjellige team jobbet iherdig med et bredt utvalg prosjekter. Medisinsk team var midt oppe i en høyst profitabel dyst med å teste virkningen av nye legemidler. Psykiatrisk gjorde en kjempeinnsats med å hjelpe mentalpasienter som ikke kunne kommunisere, og de samarbeidet med farmasøytiske selskaper om å foreslå nye medisiner og organisere utprøvende medisinering.

Og så var det Midnights team, som brukte hele dagen, hver dag, på profilering.

«Miss Jones, det var ditt valg å jobbe her!» ropte avdelingssjefen over nettverket av stillerom, som hvert inneholdt et skrivebord, en stol og en datamaskin med VR-briller, og man hadde mulighet til å lukke stillerommet for å få fred, litt som en elektrisk kalesje på en bil. «Kan vi ta en prat?» Som om hun hadde noe valg. Sjefen viste henne inn i sitt stillerom og stengte kalesjen.

Midnight motsto trangen til å legge armene over kors, for da ville hun få med seg en preken om negativt kroppsspråk på kjøpet.

«Nå, du vet hva jeg kommer til å si,» begynte Richard Baxter, rettet på slipset som hang perfekt fra før, og glattet på det stålgrå håret der ikke et strå var i uorden.

«Jeg kan bare be om unnskyldning,» sa Midnight og la mer følelse i det hun sa, enn det hun egentlig mente. Det var en halvtime. Necto skyldte henne faen så mye mer enn det for alle timene hun hadde lagt i jobben. «Pleieren til søsteren min var sent ute, og jeg kan ikke dra før pleieren kommer. Omsorgstjenesten jeg bruker til å ta seg av henne, har vært upålitelig i det siste, og –»

«La meg stanse deg der, Midnight. Hva er et av våre grunnprinsipper og som du ikke er i tråd med nå?» spurte Richard, med et lite smil om munnen som Midnight fikk en innskytelse til å daske til, som om det var en flue man kunne vifte bort.

I stedet trakk hun pusten dypt før hun svarte, mens hun holdt stemmen dempet og kvalmende medgjørlig. «Eierskap.»

«Riktig på første forsøk. Eierskap. De innebærer å ta ansvaret for det vi gjør. Hvis vi vil påberope oss seirene, må vi også eie manglene. Er du med meg?»

«Det er jeg,» svarte Midnight. «Og jeg vet at dette er mitt ansvar, men min rolle som foresatt innebærer visse problemer …»

«Ja, jøss. Snakk med meg om det. Nøyaktig hva var det som gjorde at du kom for sent igjen?»

«Tvillingsøsteren min, Dawn, har alvorlige helseproblemer. Hun kan ikke være alene hjemme. Hvis jeg drar hjemmefra før pleierne kommer, kan det være farlig, og jeg har ikke noe familie jeg kan be om hjelp.»

«Ja, jeg tror du har nevnt tvillingsøsteren din før.» Midnight hadde i høyeste grad gjort det. Minst et dusin ganger. «Men du skjønner, det er fortsatt ditt ansvar å skaffe en god pleier som kommer i tide. Det er ikke bra å la kaoset forplante seg videre til Necto. Du vet at vi ikke kan ta igjen det forsømte. Et godt lag trenger at alle spillerne er på ballen. Har jeg rett?»

Midnight sendte ham sitt mest strålende smil. Hvis Richard så forakten i det, holdt han det for seg selv.

«Du har rett. Min skyld. Jeg skal jobbe sent og ta en kortere lunsj for å ta det igjen.»

Richard skakket så vidt på hodet og hevet øyenbrynene. «Og …»

«Og be teamet om unnskyldning,» sa Midnight. «De skulle ikke bli nødt til å ta igjen det forsømte. Takk for at du er så forståelsesfull, Richard. Du er en strålende sjef.»

«Å, for all det. Du er en vi gjerne vil ha med videre. Altså, ikke hvis du kommer for sent igjen selvfølgelig. Det hadde blitt for mange tabber. Men ellers er du gull verdt. Sett i gang, miss Jones. Tiden og Necto venter ikke på noen.»

Midnight ønsket å smelle de tåpelige frasene midt i ansiktet på ham.

«Helt klart,» sa hun og skar tenner mens hun nok en gang ventet på at stillerommet skulle forvandles fra privatmodus. Så snudde hun seg før han rakk å gi henne et moderne sjef-håndklask med svett hånd. Hun gikk langsomt gjennom labyrinten av stillerom og sa: «Beklager at jeg er sent ute!» her og der, og fikk kneggende latter fra kollegene som svar.

Skrivebordet hennes var helt innerst i hjørnet, midt i en hestesko av tre som utgjorde Midnights miniteam. Hun slengte håndvesken på gulvet ved siden av stolen og prøvde å ikke se på bestevenninnen, Amber; hun var sikker på at Richard holdt øye med ethvert tilløp til adferd som ikke var forenlig med Necto. Bak Amber var det en plass som nylig var blitt ledig på grunn av overføring, oppsigelse eller sparken. De hadde ikke fått høre hva.

«Fikk du leksa om å ta igjen det forsømte?» hvisket Amber uten å løfte blikket fra skjermen.

«Jepp. Og en rask påminnelse om at jeg måtte eie mine egne mangler. Han har ikke brukt den på en stund. Hvordan fungerer systemet i dag?»

«Det har vært en programvareoppdatering, så det tar et par minutter før du kan laste ned noen data. Vil du ha kaffe? Det ser ut som du trenger det. Jeg skal ha skjermpause nå.»

Necto enten tillot eller påla skjermpauser – Midnight var ikke sikker på hva – da de ansatte måtte gå bort fra skjermen for å hvile øynene og unngå hodepine, noe de gjorde et stort nummer av å bekjentgjøre når de søkte anerkjennelse som en god arbeidsgiver. Det de ikke sa offentlig, var at deres egne tester hadde vist at personalet faktisk jobbet mer effektivt etter pausene.

«Kaffe ville vært deilig. Pleieren til Dawn var sent ute igjen, så jeg har verken spist frokost eller dusjet i morges, og jeg må jobbe overtid i kveld siden jeg ikke var her i tide.» Midnight visste at klaging var en dårlig måte å starte dagen på, men mangelen på fleksibilitet i livet tok på. Hun var så avhengig av disse pleierne, og noen av dem kunne jobbe sent hvis de ble spurt, men det var aldri garantert på kort varsel, og hun hadde ikke et nettverk av personlige kontakter som kunne fylle tomrommet. Hun vendte oppmerksomheten mot Amber for å tenke på noe annet. «Uansett, hvordan ble kvelden din i går?»

Amber svarte med et flir og et blunk, som sammen med den karmosinrøde pixie-klippen og de falske øyenvippene fikk henne til å se mer ut som en rampete skolejente enn en ansatt i et mektig konsern. Hun prøvde en ny datingapp og underholdt stadig Midnight med fortellinger om katastrofale dater og hysterisk morsomme treff. «Herregud, vent til jeg har fått i meg litt kaffe. Det er for tidlig med detaljerte beskrivelser av usedelighet,» stønnet Midnight.

«Greit nok. Usedelighetsrapporten kan vente, men jeg lover at du har lyst til å høre om det. Mannen var bygd som en viking!»

Da venninnen forsvant i retning av tekjøkkenet, logget Midnight seg på, gikk gjennom sikkerhetskontrollene og satte i gang. Jobben besto av profilering av søkere for å sikre seg at de var egnet for den høyere utdannelsen de hadde siktet seg inn på, både akademisk og i tråd med interesser og personlighet.

Amber kom med rykende varm kaffe i en resirkulerbar bambuskopp, før hun satte seg på plassen sin og fortsatte og jobbe. Hun hvisket: «I lunsjen!», for å sette en tid for gjenfortelling av nattens eskapader. Midnight importerte dagens første prosjekt.

Det var fra Thames Environmental Sciences University, som hadde campus bare en kort spasertur fra leiligheten hennes, godt merkbart på alle de fulle studentene som gikk forbi om kveldene på fredag og lørdag. Studiene de tilbød, var veldig temaspesifikke – realfag, geografi, sosialhistorie, miljørett, politikk, global økonomi og så videre. Det innebar å velge ut studenter som hadde både gode strategiske evner og høy sosial samvittighet. Hun lastet ned den første søknaden – geografiutdannelse – nokså greit.

Skjermen viste et søkernummer og en serie kodete poengsummer. Midnight begynte å gå inn på profilen. En eller annen et eller annet sted hadde nettopp fått en e-post eller en tekstmelding om at søkerprofilen «… nå ble vurdert av Midnight J hos Necto. Du er ett steg nærmere fremtiden». Det var en hyggelig liten vri, om enn en smule dramatisk. Den var lagd for å integrere Necto i dagliglivet. De ville ikke være det store, skumle teknologiselskapet som utviklet programmer som kunne lese tanker – med tanke på konspirasjonsteoretikerne. I stedet fremstilte Necto seg selv som de snille gutta, de som gjorde verden til et bedre sted, de som hadde en løsning på alle problemer, til og med dem man ikke visste at man hadde.

Midnight studerte profilen. Søkeren viste stor interesse for innhold knyttet til geografi. Poengsum for konsentrasjon var gjennomsnittlig for det man forventet på dette nivået. Sosial tilpasning og selvtillit var litt lave, men fortsatt innenfor kundens parametere. Søkeren ble mer ivrig av sport enn av noe annet – særlig fotball og cricket. Det var ikke registrert noe interesse for illegale stimulanser, så full poengpott der. Lav interesse for alkohol. Det var diverse andre markører, men alle innenfor det universitetet anså som akseptabelt. Midnight slo fast at dette var en A-profil, som innebar at søknaden scoret gjennomsnittlig på alle universitetets krav. Hun fylte ut det digitale skjemaet, og sendte det av gårde så universitetet kunne behandle det. En eller annen heldig person ville få tilbud om studieplass før uken var omme.

Kaffen var kald. Midnight lurte på å snike seg vekk fra skrivebordet for å hente en ny kopp, men hun hadde ikke pause før om førti minutter, og Richard hadde en sjette sans for når en regel ble brutt, så hun fortsatte å jobbe. Den neste søknaden var for en mann – den eneste identifikasjonsfaktoren som var avslørt siden den påvirket noen av de biologiske resultatene – uspesifisert studium, noe som var uvanlig, men ikke umulig. TESU tillot testing før studenter hadde bestemt seg for en spesifikk retning. I det store og hele krevde universitetet en høy grad av analytisk tenking, med moderat empati. Testresultater for både kognitive og kreative evner måtte være i den høyere enden av skalaen. Det var skarp konkurranse om plassene. TESU var internasjonalt anerkjent og hadde alltid flere søkere enn studieplasser.

Hun åpnet mappen og begynte å se på de forskjellige testresultatene. «Pokker,» mumlet hun. «Det må være en systemfeil.» Midnight tok av seg hodetelefonene og skjøv stolen bort til Amber. «Får du noen korrupte data? Jeg har nettopp fått inn noen resultater som må være en feil.»

«Niks, alt er normalt her. Har du prøvd å slå den av og på igjen?»

Midnight himlet med øynene. «Du er festlig, du. Filler’n, det må være systemet mitt.» Hun rullet tilbake til sin egen arbeidsstasjon, slettet filene hun jobbet med, lastet ned dataene for andre gang og tok en ny kikk.

De samme resultatene igjen. Alle nivåene var i den ekstreme enden av måleverdier. Midnight sukket. Et slikt problem innebar å gå tilbake til de originale, ubehandlede filene for å finne hvor prosessen hadde slått feil, og det kom til å forsinke henne. Hun hadde ikke noe håp om å nå det daglige målet hvis hun ikke kom i gang. Men det måtte gjøres. Necto var besatt av å finne kilden til systemfeil. Hun lukket stillerommet og satte i gang med å finne ut hvor programvaren hadde gått på en smell.