Marianne Cronin

Et kyss før solnedgang

Oversatt av Bente Eilertsen, MNO

til jenta mi

jeg elsker deg til månen, den rosa himmelen,

toppen av det høyeste klokketårnet

og tilbake til mamma igjen

FØRSTE DEL

EDDIE

Og så er vi ved veis ende.

Det er egentlig ikke så mye som blir igjen etter et levd liv. Ikke etter at de store tingene – kjøleskapet, findressen, selve kroppen – er pakket ned og fraktet bort.

Det som blir igjen, er småsakene. Utstyr og parafernalier. Bøker og plater og gensere og gummistøvler, rustne smykker i en sammenfiltret floke. Kort og brev og Stigespill der terningene har forsvunnet og slangene holder på å skifte ham. Pysjamaser og fotografier og skjell og postkort.

Livet i hele sin banale praktfullhet.

Problemet med alle disse gjenstandene fra alle øyeblikkene i folks liv er at alt ankommer samtidig. Stappet ned i en søppelsekk. Og det er umulig å vite om skobørsten (3 pund) eller det rosa speilet med emaljert ramme (7,50 pund) er historisk viktige gjenstander, dyrebare og av fundamental betydning, eller om de bare er gammelt skrap. Kanskje det egentlig er Musefelle-spillet (50 pence, mangler støvelbrikken) den stakkars døde personen var så inderlig glad i. Og her sitter jeg altså på bakrommet, på en pute på gulvet fordi jeg får så vondt i kneet av å sitte på stolen, med hendene trygt inni hagehanskene Marjie har pålagt meg å bruke helt siden hendelsen med mennesketannen (med roten og det hele, dekket av størknet blod, 0 pund), sorterer gjenstander som er levert inn av de levende og de døde, og setter prislapp på suvenirene fra et annet menneskes liv.

DONASJONER

Mr. McGlews liv blir levert i en svart søppelsekk som et fremmed menneske har fylt.

Den unge mannen som jobber med å tømme dødsbo på vegne av Birmingham kommune, kommer innom med noen ukers mellomrom med eiendelene til folk som har bodd i kommunale boliger og dødd alene. Smattingen fra den våte tyggegummien han presser mellom jekslene, følger med ham inn. I dag har han på seg en signalgul vest med en skitten, grå Nike-genser under og en joggebukse som sitter altfor lavt på hoftene.

Da jeg lukker kjærlighetsromanen jeg satt og leste om en sleip stallassistent og den velstående, middelaldrende grevinnen som elsker ham, skvetter den unge mannen.

«Herregud,» sier han og legger hånden på brystet. «Jeg trodde du var en utstillingsdukke.»

Det er tre grunner til at dette er absurd. For det første finnes det ingen utstillingsdukker på denne jord som er så rynkete som meg. For det andre har denne herremannen (en overdrivelse) hundrevis av ganger de siste årene kommet til meg med avfallssekker fulle av gjenstander som er rasket sammen fra kommunale boliger. Og for det tredje har vi bare én utstillingsdukke, og hun står ensom i butikkvinduet iført det siste stygge antrekket Marjie har fått buksert henne inn i, i håp om at det er moteriktig nok til å friste noen til å komme inn.

«Vær så god.» Han rekker meg den svarte søppelsekken, som har en lapp med påskriften Mr. McGlew teipet på siden.

«Du vet ikke tilfeldigvis fornavnet til Mr. McGlew?» spør jeg og finner frem et innleveringsskjema.

«William tror jeg det var,» sier han og sjekker navnet som er skrevet med svart tusj på håndbaken hans – han visste at jeg kom til å spørre. Det er snilt. Så trasker han ut av butikken, drar joggebuksen opp over Calven Kine-boksershortsen og ønsker meg en fin dag.

Den kommunale boligen der denne Mr. McGlew en gang bodde, er allerede vasket av kommunens vedlikeholdsteam. I morgen vil den være ledig i databasen igjen, og kvelden etterpå vil noen andre ha flyttet inn, og alle Mr. McGlews etterlatenskaper vil være tørket og vasket og støvsuget bort.

«Vil du ha en kopp te, Eddie?» roper Marjie fra bakrommet. Jeg hører at det rasler i skjørtet hennes mens hun fyller vannkokeren. I dag har hun på seg yndlingsskjørtet sitt, som består av sammensydde stoffrester i fiolett og rosa. Jeg er temmelig sikker på at hun syr dem selv, for jeg har aldri sett noe som er så Marjie til salgs i en butikk noen gang. For noen måneder siden klippet Marjie håret sitt. Før gikk hun alltid med to lange, sølvgrå fletter som buktet seg nedover ryggen hennes som slanger, men så klippet hun det superkort og kler det veldig godt. Velstelt og pent, enkelt og vanligvis pyntet med en hårklemme som matcher det fargesprakende skjørtet hun har på seg den dagen. Det jeg liker så godt med Marjie, er at hun er et paradoks – hun er ryddig, snakker rett fra levra, har liten tålmodighet med teite folk og kler seg likevel som en trekkspiller på et omreisende sirkus.

«Nei takk,» svarer jeg.

Marjie har bestemt at vi bare får lov til å rope til hverandre når det ikke er kunder i butikken, og det er ikke til å unngå sent på ettermiddagen en grå torsdag. Mens jeg fyller ut innleveringsskjemaet, hører jeg at vannkokeren slår seg av med et klikk. Mr. William McGlew, posthum donasjon. Hvil i fred. Andre skjemaer fylles ut om ham i dette øyeblikk. Dødsattest kanskje, søknad om billigst mulig kremasjon på vegne av kommunen, for en avskjed uten gravferd.

Det rasler da Marjie går gjennom perleforhenget som skiller selve butikken fra bakrommet (12,50 pund – vi tok av prislappen og beholdt det fordi både Marjie og jeg liker raslingen av perler). Hun går forsiktig og rører i buljongen hun alltid drikker fra kruset med en dansende revefigur på. Revebuljongen hennes.

«Hva er buljong?» spurte jeg Marjie da jeg begynte å jobbe i gjenbruksbutikken kort tid etter at pensjonisttilværelsen hadde tatt til å gjøre meg rastløs. «Jeg drar jo kjensel på duften, men hva er det egentlig? Hva er det laget av?» Og hun svarte som om det var helt normalt å drikke noe sånt: «Konsentrert kjøttkraft.»

«Ja ja, det er like greit å sette i gang.» Jeg haler søppelsekken til Mr. McGlew ned fra disken og går raslende gjennom treperlene.

«Du er en knupp!» roper Marjie, vel vitende at jeg alltid blir nedstemt når det er kommunens folk som skal kvitte seg med et menneskes siste jordiske eiendeler. Vanligvis er det en gråtende slektning som leverer tingene, eller i det minste en gammel venn, kanskje en nabo. Når kommunen gjør jobben, betyr det at den døde var helt alene i verden.

Mr. McGlew har svært lite vi har bruk for. Noe som gjør at jeg synes enda mer synd på ham. Det som havner i salgshaugen, er et kaminur i tre, en antikk radio og et korsstingbroderi av en brosteinsbelagt gate.

Resten av livet hans havner i søppelkassen. Møllspiste gensere, et kart med teflekker på, en smørkrukke med knapper i og en knekt badmintonracket.

Og så er det over og ut for stakkars Mr. McGlew: Alt han eide, er nå spredt rundt for å bli solgt eller brent eller resirkulert. Alt unntatt fem solgule konvolutter adressert til Elsie Woods, 33 Church Lane, West Dean, Chichester, PO19 3QX. Jeg legger disse dyrebare epistlene i Eddie-haugen.

Jeg hører at Marjie kommer klaprende over butikkgulvet i de lavhælte skoene sine, som en velkledd hest, og stikker raskt innholdet i Eddie-haugen ned i lommen på blazeren min.

«Tid for å gå hjem!» synger hun.

«Mm-hm,» svarer jeg og prøver å stå helt stille, så hun ikke hører den karakteristiske knitringen av annen manns ord i brystlommen min.

Jeg smetter på meg hatten og sjekker togtidene på mobilen. Det går et tog om åtte minutter og et til om trettiåtte minutter, så jeg bestemmer meg for ikke å være for slem mot kneet mitt og spasere langsomt nedover bakken mot stasjonen.

Jeg elsker den hektiske atmosfæren på togstasjonen. Alle de travle menneskene i elegante klær, med bærbare pc-er og lunsjbokser i tunge ryggsekker. Folk støter stadig borti meg, særlig dresskledde menn som har foretatt en vurdering og fastslått at de er de viktigste skapningene på jordens overflate, men jeg nyter det likevel.

Mens jeg går mot plattform 10a, kan jeg kjenne hvordan brevene til Mr. McGlew knitrer i lommen min. Vedder på at du gleder deg til å lese oss, hvisker de for hver gang det rasler.

Og det har de rett i.

MR.P.

Det hele begynte på den andre arbeidsdagen min som frivillig i bruktbutikken.

Han het Michael og hadde avgått ved døden mens han sov, på et aldershjem for pensjonert militærpersonell. Han hadde selvfølgelig alle de vanlige eiendelene – bøker og nips, ullvester og kraftig etterbarberingsvann – men stukket inn mellom alt dette fant jeg en liten papirlapp der det sto med nydelig jevn håndskrift:

ullgarn (hvitt), kort til Harry, gavepapir, blomster, svart tråd

Og helt øverst, med en helt annen håndskrift, kantete, mørkeblå bokstaver, sto det: Gwens siste liste – mars 1995.

I nitten år tok han vare på den listen. Er det mulig å finne et sterkere bevis på kjærlighet som aldri dør? Den listen betydde alt for Michael. Hvordan kunne den være verdiløs nå bare fordi han var død? Jeg kunne selvfølgelig ikke selge den i butikken, men jeg fikk meg ikke til å kaste den i søppeldunken heller. Derfor ble Gwens siste liste og Michaels evige kjærlighet til henne med meg hjem.

Det neste var den rustne medaljongen. Da jeg tilfeldigvis kom over den, hoppet hjertet mitt over et par slag fordi jeg hadde lett etter noe lignende nesten halve livet. Selv om det ikke var den jeg var på utkikk etter, var det helt sikkert at de to kjærestene inni, en ung kvinne med krøllete brunt hår og en mann i marineuniform, ikke hørte til i søppelkassen. De kan bli her litt lenger, tenkte jeg. Så var det Evelyns bukett, 1911, presset og innrammet og med rosa sløyfe rundt, med påskriften Evies brudebukett bak på rammen. Nedenfor sto det Bestemors bukett, og enda lenger ned: Oldemors bukett. De rosa rosene fortjente ikke å dø riktig ennå, så jeg stakk dem inn under jakken og tok dem med hjem. De tar seg pent ut foran esken med fotografier som noen satte fra seg i en pose utenfor døren til gjenbruksbutikken en vinter, der en bror og en søster ved navn Andy og Sue reiser gjennom det som ser ut som Nord-Amerika en gang sent på 1980-tallet, i sus og dus; de danser på diskoteker og kjører kabriolet under en oransje sol som med tiden er blitt enda mer oransje på polaroidbildene. Vielsesattesten til Ada Akintola og Walter Smith fra 1961, der ingen av de to vitnene var i slekt med bruden eller brudgommen og seremonien ble holdt på registreringskontoret, kunne ikke ende i søppelkassen, så jeg satte den i gullramme og plasserte den ytterst på kommoden.

Kommoden jeg oppbevarer skattene mine i, er også gammel. Ifølge skriften på innsiden av høyre skuff er den fra 1905. Den ser riktignok litt malplassert ut i den moderne byleiligheten min, men er preget av hendene som har rørt ved den, tallerkenene som har vært oppbevart i den, saker og ting som har levd sitt liv i skuffene. Damen i Røde Kors-butikken sa at den var et av de eldste møblene de noen gang hadde hatt der. Og jeg kjøpte den og tenkte vi kunne bli gamle sammen.

Hemmelighetene til Mr. McGlew knitrer fremdeles i lommen på blazeren da jeg tar heisen opp til leiligheten. Jeg elsker leiligheten min. Jeg nyter synet av alle de unge, fremadstormende menneskene med trøtte øyne og termokrus fylt med kaffe i heisen om morgenen, og lyden av dunkende bass i helgene. Jeg setter pris på at de ikke bryr seg om at en eldre herre som meg bor blant dem. Eller om de gjør det, at de holder det for seg selv.

«Jeg er hjemme, Mr. P.!» roper jeg og slipper nøklene ned i skålen ved døren (formet som en gås, liten ripe på nebbet, 3 pund).

Han piper til svar. Så smart han er.

Den unge kvinnen kom til bruktbutikken for omtrent seks måneder siden. Hun bar på et bur og så ut som om hun kunne trenge en klem. Med skjerfet halvveis viklet rundt halsen, rød i kinnene etter vinden, mørkt blåmerke på haken, hakk i leppen, rødkantede øyne. «Kan jeg levere inn denne?» spurte hun og satte buret på disken.

Utenfor butikken sto to smågutter i matchende jakker og ventet på henne ved siden av en diger koffert og en haug med søppelsekker. Begge guttene hadde på seg en superheltryggsekk og så ut som de var pakket inn i alt de eide av vintertøy.

Ut fra uttrykket i øynene hennes da hun så at jeg hadde lagt merke til dem, skjønte jeg at jeg hadde oppfattet situasjonen riktig.

Jeg snudde på buret og tittet inn mellom sprinklene – nede i sagflisen befant det seg en skapning. Han lignet en tupé som hadde blitt levende, med langt hvitt og oransje hår som flommet ned langs sidene. Det var så vidt jeg klarte å se hva som var foran og hva som var bak.

«Hei, der!» sa jeg til ham. «Hva heter du?»

«Spiderman,» svarte hun og ble tydelig flau. «Det var de som ga ham navnet.» Hun nikket mot guttene.

«Ah.» Jeg så ned på den vesle, vandrende parykken. «Hei på deg, herr Spiderman.»

«Marsvin skal egentlig leve i par,» sa hun, «men han er litt slem, så dyrlegen ba oss holde ham for seg selv.»

«Og du er sikker på at du vil gi ham bort?»

Hun nikket. «Det er ikke lov med kjæledyr der vi skal bo, så jeg vet ikke –»

«Det går bra,» sa jeg. «La ham bli her hos meg.»

«Er det lov?» spurte hun.

«Sikkert ikke,» hvisket jeg. «Men hvis du går før Marjie kommer ut fra toalettet, tror jeg det skal gå bra.»

Tusen takk, mimet hun og skyndte seg ut av butikken. Jeg kikket ut gjennom vinduet da hun og småguttene løftet kofferten, slepte med seg søppelsekkene og skyndte seg mot jernbanestasjonen og forhåpentligvis et bedre liv.

Marjie kom ut fra toalettet, det suste i cisternen. Så grep hun det halvtomme buljongkruset som sto på kasseapparatet, og bråstoppet.

«Hva i alle dager er det der?»

På spisebordet i den åpne stuen piper marsvinet jeg omdøpte til Pusjkin Spiderman Winston, lykkelig, slik et marsvin piper når det elsker mennesket sitt og er glad for at han kommer hjem fra jobben, eller et dyr som forbinder døren som åpnes, med at matskålen kommer til å bli fylt (hvem vet?). Han spurter bort til skålen og står og venter på haugen med sprø grønnsaker han vet han kommer til å få.

Jeg prøver å rufse ham i pelsen mellom sprinklene. «God ettermiddag, Pusjkin.» Han snur seg kjapt for å nappe meg i fingertuppen, men jeg er altfor rask for ham. «Disse pølsene er mine, gammer’n,» minner jeg ham på.

Da skålen er fylt med agurkstaver og han tygger i vei med tusen bitte små knask og ikke så mye som en antydning til en beklagelse, tar jeg av meg jakken, synker ned i min aller mest komfortable lenestol og legger den nyeste skatten min i fanget. Mr. McGlews brev. Alle er påført en adresse, men ingen har frimerker, altså nådde ingen av disse ordene noen gang frem til Elsie. I den første konvolutten finner jeg et tynt, ulinjert ark som jeg bretter ut. Det er nesten gjennomsiktig, som hud. Øverst i hjørnet står datoen: 8. februar 1971. Og med skrå blekkskrift står ordene:

Du var en del av alle de beste stundene i livet mitt. Jeg savner deg, Elsie.

Den 29. mai 1974 skrev han:

Jeg har fremdeles de hvite hanskene dine. Jeg får meg ikke til å kaste dem.

I oktober samme år skrev han:

Jeg skal vente på deg, Elsie.

Den 8. februar 1975 skrev han:

Husker du første gang du kysset meg? På bryggen mens moren din var i kirken? Da visste jeg at jeg aldri kom til å elske noen andre.

Og i den siste konvolutten, fra 1981, de siste ordene hans til Elsie:

Jeg kommer til å dø lykkelig ved tanken på kysset, selv om du aldri snakker til meg igjen.

Jeg håper han døde lykkelig mens han tenkte på henne, på leppene deres som møttes i ett perfekt øyeblikk.

Jeg lurer på hva jeg kommer til å tenke på når jeg dør.

JENTA MED ROSA HÅR

Jeg henter posten min i kjelleren. Det er ikke noe jeg gjør ofte, for jeg mister stadig den lille nøkkelen. Men nå er jeg altså her, og har du sett på maken. I postboksen, under kontoutskriftene fra banken og diverse pamfletter om lokalvalget, ligger det søppelpost til Thitima i nummer 515. Hun får visstnok 20 prosent rabatt på den neste pizzaen hun bestiller, såfremt hun bestiller en i størrelse medium uten ekstra topping på en tirsdag i mai mellom klokken halv fire og fire. Jeg skal akkurat til å slippe reklamen ned i postboksen hennes, da jeg innser at det her byr seg en anledning til å spille noen et puss. Og et puss er aldri å forakte.

Du skjønner, det er ikke uvanlig at jeg befinner meg i heisen sammen med de unge menneskene i bygningen, og mer enn én gang har jeg lagt merke til hvordan Daniel i 518 ser på Thitima i 515. Måten han holder pusten på når hun kommer inn i heisen, som om han er redd han ved et uhell skulle komme til å si høyt at han er forelsket i henne. For noen måneder siden fortalte han meg at han lengter hjem. Jeg er ganske sikker på at de unge betrakter meg som en bestefar i heisen. Kanskje de tror at jeg hjemsøker den. Men de forteller meg i alle fall ting. Derfor vet jeg at Daniel har en postdoktorstilling i ingeniørvitenskap på tredje året, og at Thitima er i sitt fjerde og ulønnede år mens hun tar en doktorgrad i engelsk.

Siden jeg satte så stor pris på at hun anbefalte Gilmore Girls til meg, vet jeg at Thitima er til å stole på. Og siden hun ser serien hver dag, vet jeg at hun er ensom.

Den blanke brosjyren ligger i hendene mine, og pizzastykkene med smeltet ost ser virkelig fristende ut. Gjør det, Eddie, sier brosjyren til meg. Kanskje de kan dele et stykke.

Jeg flirer ved tanken hele formiddagen og forestiller meg Daniel som står utenfor døren til Thitima, sjekker håret både én og to ganger, håper og håper samtidig ikke at hun åpner døren … smilet hennes når hun oppdager at det er ham. Og alt som skulle til, var en feillevert pizzakupong og noen triks fra et gammelt heisrampetroll.

«Ingen marsvin,» sier Marjie til meg med en pekefinger i været, drar på seg strikkejakken og overlater ansvaret for butikken til meg, mens hun går på leting etter noe å spise til lunsj som er mer tiltalende enn sandwichen med Marmite og ost som hun hadde tatt med hjemmefra. Den hadde en stor, grønn muggflekk på skorpen. «Æsj, brød,» sier hun og kaster brødskivene i søppelkassen. «Aldri føler jeg meg mer alene enn når jeg stilles overfor det faktum at det ikke er mulig å få spist opp et brød før det mugner. Hvis sønnene mine fremdeles hadde bodd hjemme, ville det ha vært borte på en dag. De spiser som hester.»

«Liker hester brød?» spør jeg, men det vet ikke Marjie noe om.

Marjie går nok til McDonald’s. Hun liker McDonald’s, men av en eller annen grunn synes hun det er litt pinlig. Kaster burgerpapiret i søppeldunken utenfor butikken før hun kommer inn, og later som om hun var på Greggs. Jeg vedder på at hun kommer til å bestille et realt kjøttmåltid på McDonald’s, kanskje en burger med ekstra fett på. (Jeg har aldri vært der, men forestiller meg at de serverer den slags.)

Like etter at hun har gått, kommer en mann inn og ser på de ulike hattene. Han prøver én, studerer speilbildet sitt på veggen med speil som er til salgs, tar et bilde av seg selv med hatten på, legger hatten tilbake på hyllen og går ut igjen.

Etterpå – ingenting. Det skjer ingenting så lenge at jeg griper damebladet til Marjie og blar gjennom til Våryr mote. Det er en genser der som jeg tror vil kle meg ganske godt, en pastellblå lodden sak fra Dorothy Perkins til den fullstendig vanvittige prisen av 59 pund. Den ville nok fremheve øynene mine.

Jeg legger ikke merke til at hun står der, før jeg hører snufsingen. Jeg senker bladet og får øye på en ung dame med hår som rosa sukkerspinn. Hun er kledd i svart fra topp til tå og holder en diger pappeske i hendene.

«Her, jeg skal hjelpe deg.» Jeg flytter unna damebladet og den kalde tekoppen og hjelper henne med å løfte esken opp på disken. Esken er så svær at jeg ikke kan se henne nå.

«Jeg vil gjerne levere inn dette,» sier hun fra bak pappesken. Stemmen er mye lavere enn jeg hadde forventet.

«Tusen takk for bidraget.» Jeg finner frem et innleveringskort fra bunken under disken. «Kan jeg be om navnet på personen som vil donere?»

«Eh, det er på vegne av … du kan bare skrive Jake.» Stemmen brister da hun sier navnet.

Jeg skriver Jake på kortet.

«Og hva er det i esken?» spør jeg. «Det holder med en generell kategori, for eksempel leker, sko, interiør og så videre.»

«Det er – eh, for det meste klær,» sier hun, og stemmen svikter på slutten slik at det høres ut som et spørsmål.

Jeg lener meg til siden, rundt esken, og ser ordentlig på henne.

Øynene er rødkantede, men hun gråter ikke.

Hun ser liten ut.

Og redd.

Og så fryktelig trist.

«Går det bra med deg?» spør jeg.

Hun nikker, selv om det tydeligvis ikke går bra med henne. «Han,» sier hun, «han trenger det ikke lenger, så …»

Jeg kommer rundt disken, og før jeg får tenkt meg om, åpner jeg armene. Et øyeblikk angrer jeg og er redd hun skal tro jeg er en ekling. Men hun tar imot klemmen.

Jeg spør om hun vil ha te. Jeg spør om hun vil ha buljong.

Men hun blir ikke værende.