Ellinor Rafaelsen

39

Evelinas drømmer

Skadeskutt

Personregister:

Evelina Reimer – enke

Julie Dimitriades – Johannas datter

Antonio Dimitriades – gift med Julie, gresk forretningsmann

Maria Dimitriades – Julie og Antonios datter

Lilja Holmen – Evelinas barnebarn

Victor Holmen – Liljas ektemann

Christoffer Holmen – Lilja og Victors sønn

Johanna Lunder – Julies mor

Ørjan Lunder – politikonstabel, gift med Johanna

Håkon Lunder – Julies bror

Benjamin Høymo – Evelinas sønn Ailo

Annalena – gift med Benjamin

Karoline og Gustav Haugen – Evelinas nærmeste naboer

Torill, Rigmor og Lisa – Julies venninner

Karen – tidligere husholderske hos Julie og Antonio

Melina Dimitriades – Antonios tvillingsøster

Penelope Dimitriades – Antonios mor

Isobel – Melinas venninne

Pedro – Isobel og Antonios sønn, Marias halvbror

Slik sluttet forrige bok:

– Du burde bli flyvertinne. Den uniformen kledde du, sa Margaret og smilte til henne. – Du kan jo jobbe deg hjemover i cabinen i kveld.

Julie prøvde å være med på spøken, men nå hadde nervene fått overtaket igjen. Hun tok farvel med Jimmy og Alina inne i loungen og takket dem for hjelpen, så fulgte hun Margaret ut for å bli med henne og resten av crewet ut til det ventende flyet. Hun skalv så voldsomt at hun hadde vanskelig for å gå normalt. Idet de kom ut i terminalen, begynte hun straks å speide etter Linda og Maria.

– Ikke gjør det, sa Margaret fort. – Gå som om du er en profesjonell flyvertinne på vei til en vanlig jobb. Rett deg opp i ryggen og se rett frem. Småprat gjerne med meg og lat som om du er helt avslappet, selv om du sikkert er en eneste nervebunt.

Julie gjorde som hun sa, men hun var slett ikke sikker på at hun lyktes med noe av det mens de nærmet seg utgangen som var forbeholdt flyvere og cabincrew. Da fikk hun se Linda med Maria på armen, nesten helt foran ved skranken i passkontrollen. Hun takket sin skaper for at jenta var så tillitsfull og trygg, for hun virket helt rolig på Lindas arm. Endelig begynte hun å tro på at dette kunne la seg gjøre. Dette kunne lykkes.

Hun snudde litt på hodet for å ta et siste blikk på de to som nå var fremme hos passkontrollørene. I samme øyeblikk snudde Maria seg og så i hennes retning. Blikkene deres møttes, og Julie trodde hun skulle besvime da hun hørte Marias stemme rope så det ljomet over hele innsjekkingsområdet: – Mamma …!

Margaret nærmest dyttet Julie innenfor veggen som skilte utgangen til crewet fra passasjerene og videre innover i en korridor med en glassvegg som vendte ut mot terminalen. Julie prøvde å la være å se ut, men klarte det ikke. Hun kunne se at Linda viste frem passene og snakket med kontrolløren, men det var ikke det som gjorde henne segneferdig av redsel. Det som skremte vettet av henne, var synet av tre politimenn, to med pistoler på hoftene, den tredje med et tungt maskingevær hengende som en forlengelse av høyre arm ned mot gulvet. Sammen med dem hastet en sivilkledd mann innover i vrimmelen av passasjerer og kofferter.

Tonio …

1

Athen, sommeren 1963

Julie stivnet helt. Det føltes som om alt stoppet opp rundt henne. Som når det oppsto en feil under en filmfremvisning og bildene ble stående som om de frøs til. Sjokket varte bare noen sekunder, så snudde hun brått om og ville styrte tilbake. Ut til passkontrollen og innsjekkingsskrankene. Bort til Linda, som ennå ikke hadde kommet seg gjennom kontrollen med Maria. Det så ut som det hadde oppstått et problem, men Julie kunne se at Linda smilte vennlig til passkontrolløren, så kanskje var ikke problemet så veldig alvorlig.

Hun rakk ikke å ta et eneste skritt tilbake før Margaret grep tak i den ene armen hennes og holdt henne i et jerngrep.

– Du må fortsette. Du må ikke gå tilbake! sa hun lavt, men med tydelig alvor i stemmen.

– Men Tonio … er der ute … Jeg så ham … Julies stemme skalv så det var så vidt hun klarte å snakke. – Han … og politiet …

– Ja, jeg så dem … svarte Margaret sammenbitt. – Men du må ikke nærme deg dem … Linda er straks på vei inn i flyet … Og vi er klare for avgang … du må ikke ødelegge …

Mens de snakket, hastet de videre mot utgangen der flyet sto like utenfor. Flytrappen var ute, og døren sto åpen. Det var bare å skynde seg om bord. Det ville ta under et minutt nå, så var de inne. Men Julie prøvde hele tiden å stritte imot. Hun ville bare snu og løpe tilbake. Tilbake til ungen sin. Margaret måtte trekke henne med seg med makt.

Pilotene var allerede på plass inne i cockpiten, og Margarets kolleger, to andre flyvertinner, hadde vært om bord en god stund allerede, så flyet var klart til å ta imot passasjerene. Jimmy hadde snakket med kapteinen om bord, som han kjente fra før, men ingen andre av crewet hadde kjennskap til at den unge moren og det som så ut som sønnen hennes på bakerste rad, var på flukt, og at de skulle smugles ut av landet.

– Jeg må ut til Maria, protesterte Julie da Margaret trykket henne ned i et sete rett innenfor inngangen. Julie hadde plass lengst bak i flyet, men Margaret mente tydeligvis at det var nødvendig å roe henne ned før de fortsatte bakover langs seteradene. – Hvis Tonio ser henne … hikstet Julie. Hun følte det som om hun ble kvalt av redsel.

– Ja, hva da? spurte Margaret hardt, men likevel med lav stemme. – Hva skjer da? Hva kan du gjøre?

– Han vil ta henne med seg. Han vil aldri la henne reise. Jeg kan ikke bare reise fra henne.

– Julie … Nå satte Margaret seg på huk ved siden av setet og grep tak i begge hendene hennes. – Se på meg! befalte hun. – Se på meg!

Julie så på henne. Hun så at angsten og desperasjonen lyste ut av den unge flyvertinnens øyne da hun fortsatte:

– Hvis du går ut der nå, vil du bli arrestert for forsøk på kidnapping, er du klar over det?

Julie svarte ikke.

– Og ikke bare du, fortsatte Margaret. – Alle vi som hjelper deg, vil bli tiltalt. Vi er medskyldige. Sharon og Steve, Linda, Jimmy og Alina … og jeg. Vi kan havne i fengsel. Og vet du hvordan det er å sitte i et gresk fengsel? Det er ingen drømmeferie. Julie …

Margarets ord hamret inn i Julie. Kaoset av tanker, redsel og fortvilelse, og vissheten om det ansvaret hun nå hadde for dem alle, virket lammende. Hun kunne ikke bare tenke på seg selv og Maria, for som Margaret sa, var alle som hjalp henne, i fare. Hun kunne ikke usette dem for arrestasjon! Hun kunne ikke ødelegge livet for andre mennesker, som ofret så mye for å hjelpe henne. Mennesker som ikke engang kjente henne, men som gjorde det av ren godhet. Hun kunne ikke …

– Men hva med Linda … dersom Tonio … om politiet ser dem før de kommer seg om bord og …

De første passasjerene begynte å komme om bord. En av Lindas kolleger sto ved døren til cockpiten og tok imot dem og ønsket dem velkommen med hyggelige smil. Margaret var nødt til å reise seg og trekke Julie opp fra setet.

– Kom, sa hun fast. – Dere har plass bakerst … Hun dyttet Julie foran seg bakover i midtgangen. – Hold deg i ro her, sa hun da Julie hadde tatt plass ved vinduet. – Jeg må jobbe nå, fortsatte hun og gikk for å møte passasjerene lenger fremme i flyet. Det profesjonelle smilet var på plass, men blikket flakket stadig mot de små flyvinduene der hun kunne se flytrappen og hvem som nærmet seg.

På bakerste sete ved vinduet, på samme side som der passasjerene kom gående mot flytrappen, satt Julie med pannen mot det lille vinduet og lette med blikket blant køen av reisende som sneglet seg mot og opp trappen. Hvorfor var ikke Linda og Maria blant dem? Hvor ble det av dem? Hendene var våte av svette, og munnen føltes knusktørr.

Folk begynte å finne sine plasser inne i flyet.

– Hvorfor kommer de ikke? Julie så opp på Margaret da hun kom bort til henne med en vannflaske.

– De kommer nok snart, mumlet Margaret og snudde seg for å hjelpe en passasjer med å finne plassen sin.

For hver passasjer som dukket opp forrest i flyet uten at Linda viste seg med Maria, nærmet Julies angst seg mer og mer panikk. Den passerte denne grensen og burde vel ha lammet henne helt da hun så Tonio og de to politimennene som hadde kommet inn i avgangshallen sammen med ham, trenge seg forbi de siste passasjerene som nærmet seg trappen. Med raske skritt gikk de opp flytrappen.

Hun sank sammen i skuldrene og lente seg mot seteryggen mens hun så hvordan passasjerene fulgte de tre som nå var inne i cabinen med nysgjerrige – noen med nervøse – blikk, mens de de tre mennene stoppet opp og lot blikkene fare over seteradene.

Så lød Tonios stemme: – Der er hun! På bakerste rad.

Da visste Julie at hun hadde tapt. Og nå var det som om den intense spenningen og nervøsiteten som hadde ligget som et stramt rep rundt halsen hennes det siste døgnet, slapp taket og overlot plassen til en oppgitt lettelse. Kampen var over. Hun hadde ikke noe valg. Hun måtte overgi seg.

Uten protest lot hun håndjernene klikke på plass rundt de smale håndleddene og gikk med bøyd nakke den vanskelige kanossagangen gjennom hele flyet mellom de to politimennene. Idet hun passerte Margaret ved utgangen, møtte hun blikket hennes. Men de grønne øynene var helt uttrykksløse.

Julie ble ført inn i et rom med to enkle bord med tre rørstoler på begge sider. Et lysstoffrør i taket kastet et kaldt lys over de grågrønne veggene.

Linda var den første Julie så da hun kom inn i rommet. Blek og forpint satt hun sammen med den tredje av politimennene Julie hadde sett. Maria var ikke å se, noe Julie egentlig var glad for. Hun måtte likevel vite hvor barnet hennes var.

– Tonio, hvor er Maria? klarte hun å presse frem etter å ha klarnet strupen flere ganger. Halsen føltes like tørr som før Margaret ga henne vannflasken.

– Hun er der hun hører hjemme. Melina har hentet henne, så hun er nå trygt ivaretatt av min mor, svarte Tonio i et tonefall som om det var sånn det skulle være. Som om alt var ved det normale.

Vissheten om at Maria var i trygghet og slapp å se moren bli arrestert av væpnet politi, var en lettelse for Julie. Men fremdeles var hodet fylt av samvittighetskvaler og redsel for hva som nå ventet. Mest av alt var hun redd for å trekke Linda og de andre som hadde hjulpet henne, med seg inn i den straffen hun selv måtte tåle. Hun håpet de ville slippe.

– Sitt ned! Tonio trakk galant ut en av stolene for henne samtidig som han lot blikket gli over henne. – Du burde jobbe som flyvertinne, sa han syrlig. – Den uniformen kler deg.

Julie møtte blikket hans og følte seg bare kvalm.

En av politimennene fjernet håndjernene, og hun kunne sette seg ned. Noe hun var glad for, for nå begynte skjelvingene i knærne å gjøre det vanskelig å stå oppreist.

– Julie … Linda, som hadde sittet urørlig som en mumie hele tiden, lente seg litt frem. – Jeg er så lei meg … Det gikk så bra helt til …

– Du … du har ingenting å være lei deg for, svarte Julie og kjente at tårene presset på. Det siste hun ønsket, var å begynne å gråte. Hun var klar over at hun ikke kunne vinne denne kampen. Likevel føltes det så viktig å vise seg sterk. – Det er jeg som skal be deg om tilgivelse, sa hun. Stemmen virket underlig fremmed. – Jeg vet ikke hva jeg skal si …

– Du skal ikke si noe som helst, avbrøt Tonio henne hardt, og nå kjente hun igjen hans forakt og iskalde glede hver gang han kunne ydmyke henne. – Nå skal du bare høre etter. Han trakk frem rørstolen ved siden av henne, vendte den rundt med stolryggen inn mot bordet og satte seg overskrevs med armene hvilende på de grå rørene. De andre i rommet forholdt seg tause.

– Om et øyeblikk kommer advokaten min inn her, fortsatte Tonio og prøvde å fange blikket hennes. Julie bare stirret i veggen. – Han har med seg papirer som både du og jeg skal underskrive på. Når det er gjort, er ikke du og jeg gift med hverandre lenger.

– Det er vi kanskje ikke uansett. Julie visste ikke hvor hun fikk motet fra da hun trakk blikket bort fra veggen og flyttet det inn i Tonios harde øyne.

– Jaså … Tonio løftet på det ene øyebrynet og så et øyeblikk ut som han moret seg.

– Nei. Jeg giftet meg som mindreårig og uten mine foreldres samtykke. Det kan gjøre at ekteskapet er ugyldig. Julie visste at hun tok en sjanse med å komme med denne påstanden. Hun visste jo ingenting sikkert, men hun klarte ikke la være å vise ham at kanskje satt hun også med et trumfkort. Kanskje kunne hun vise litt motstand.

– Ja vel … Tonio smilte skjevt. – Men da gjør jo det saken mye enklere.

– Hvordan da?

– Det er vel ingen lov som sier at du skal ha omsorgen for min datter. Da er hun ikke vår lenger. Da er hun din uekte unge. Født utenfor ekteskap. Er det sånn du vil ha det? Nå skar blikket hans seg inn i henne med en slik kulde at hun grøsset.

– Maria er gresk statsborger. Datter av Antonio Dimitriades. Det står i alle papirer, fortsatte han sakte, som om han var redd for at hun skulle gå glipp av noe dersom han snakket fortere. – Hun vil alltid være min datter.

– Og min …

– Ti stille. La meg snakke! Han trakk pusten. – Kanskje kunne du ha hatt en minimal sjanse til å få se henne og være sammen med henne nå og da, dersom du hadde spilt kortene dine på en annen måte, sa han. – Om du hadde brukt noe av den lille hjernekapasiteten du har til ikke bare å tenke på deg selv. Men dette … Han så fra Linda til politimennene … Dette som du har iscenesatt i dag … Han smattet med tungen og ristet på hodet. – Det har ødelagt alt for deg. Alt, Julie. Du kan henvende deg til en hvilken som helst domstol … i Norge eller i Hellas … eller i Spania … Du vil aldri vinne omsorgen for henne, du vil ikke engang få rett til å møte henne og være sammen med henne, med den kriminelle handlingen du nå har på rullebladet ditt. Du er en kriminell, Julie, fortsatte han litt mildere i stemmen. – En forbryter. Er du klar over det? Barn skal ikke vokse opp hos forbrytere.

– Har du så rent mel i posen? smalt det ut av henne. – Hvem er de, disse forretningsforbindelsene dine som kommer og går i Puerto Banus? Hvor får du alle pengene fra? Og hva med skatt…

– Julie, avbrøt han hardt og lot som beskyldningene hennes ikke hadde sunket inn. Men Julie hadde sett at det strammet ekstra mye rundt munnvikene da hun slengte dem mot ham. – De papirene som advokaten har med seg når han kommer, har ikke noe med skilsmissen vår å gjøre. Det kommer senere. Det papiret … det er faktisk bare ett papir … har med Maria å gjøre. På det papiret skal du skrive under på at du gir fra deg enhver rett til samvær med Maria, nå og i fremtiden. Du skal skrive under på at du aldri skal kreve omsorg eller foreldrerett til henne. Og, som du kanskje forstår, betyr det at du ikke har lov til å nærme deg din datter. Du har besøksforbud. Du skal holde deg unna henne til enhver tid og ikke ha noen kontakt med henne. Og du skal vite at blir du sett snokende omkring i nærheten av henne, her i Athen eller i Spania, vil den arrestordren som nå hviler over deg, bli satt i verk. Og ikke bare deg … Han kastet et blikk bort på Linda. – Alle som har hjulpet deg med dette skitne trikset ditt, vil da bli trukket inn i en skitten rettssak og straffet.

Jeg er klar over at du ikke har klart å klekke ut denne planen alene, for det har nok ikke den lille hjernen din kapasitet til, fortsatte han. – Foreløpig vet jeg ikke hvor mange andre enn henne … Han nikket mot Linda … – … eller hvem andre – som er involvert. Men jeg lover deg at hvis du nekter å skrive under på det papiret jeg nettopp har snakket om, så vil straffen ramme dem også. Skriv under, Julie, og gå fri. Fri disse vennene dine samtidig. Eller tilbring de neste årene i et gresk fengsel. Maria vil du uansett ikke få se noe til, hva du enn velger.

Han la armene i kors over brystet, lente hodet tilbake og så nedlatende på henne under senkede øyelokk. Blikket oste av hevngjerrig triumf.

– Og hvis jeg skriver under? Hva skjer da? Julie kjente ikke lenger igjen sin egen stemme.

– Skriver du under, vil jeg trekke tilbake anmeldelsen og la deg gå fri. Det samme gjelder medhjelperne dine. Da skal du forlate landet. Maria skal bli her. Hun skal vokse opp i trygge, normale forhold hos min mor, der også Isobel vil være med på å ta vare på henne. Hun har oppdratt Pedro, som er blitt en normal og flink gutt. Hun er vant til barn. Ja, du er jo klar over hvordan det er med ham og … og familien … Maria vil ha både sin bestemor og en halvbror i nærheten under oppveksten. Hun vil også gå på skole her i Athen. Jeg vil selvfølgelig følge henne opp her i mitt hjemland, og når hun blir stor nok, kan hun få velge om hun vil flytte til meg i Spania. Men foreløpig blir det Hellas. Og du … Han hogg blikket i henne igjen. – Du skal holde deg borte fra henne i fremtiden. Tenker du på å gå rettens vei for å vinne henne tilbake, kan du som sagt bare glemme det. Med dette siste påfunnet ditt har du gjort det enkelt for meg. Nå er du dømt til å tape. Å bortføre et barn er en alvorlig forbrytelse. Selv om det er ens eget barn. Nekter du å skrive under på avtalen, fortsatte han, – … vil de håndjernene du hadde på da du kom inn hit, raskt komme på plass igjen.

– Du tok henne med fra Norge uten min viten, begynte Julie i en spak protest. Stemmen skalv så det var vanskelig å forme ordene. – Du er like mye skyldig i kidnapping!

– Jeg tok henne bort fra en mor som sviktet sin omsorg. Jeg gjorde min plikt. Du ville bare ødelegge fremtiden for henne. Og som gresk far til mitt greske barn … Nå smilte han triumferende. – Vi har heldigvis rettferdige lover og regler i sånne tilfeller her i landet. Du har ikke …

Han tidde da det banket på døren, og en eldre mann med tykt, gråsprengt hår iført mørk dress og briller med kraftig, firkantet innfatning kom inn i rommet. Mannen bar på en dokumentmappe som han la på bordet foran dem. Han og Tonio vekslet noen ord på gresk før kofferten ble åpnet, og en bunke papirer ble tatt ut og lagt foran Tonio. Julie gikk ut fra at mannen var Tonios advokat.

Tonio så fort gjennom papirene, så tok han det øverste arket i bunken og la det foran Julie. Advokaten rakte henne en kulepenn som så ut som den var av gull.

– Du må gjerne lese teksten først, den står både på spansk, engelsk og gresk, så det skal ikke være grunnlag for noen misforståelse, sa Tonio og skjøv papiret nærmere henne. – Men jeg har jo allerede forklart deg innholdet i denne avtalen, la han til, – … så du kan like gjerne skrive under på den med en gang. Og vær klar over én ting, la han til med et ondt blikk på henne. – Du er ingenting uten meg. Men nå har du ødelagt alt for deg selv. Nå er det ingen vei tilbake. Så … skriv nå!

Julies fingre klemte hardt om kulepennen. Papirarket foran henne flimret i synsfeltet, som om det lå og fløt i vann. Det var ikke før hun kjente noe vått og varmt renne nedover kinnene hun skjønte at hun så det gjennom en film av tårer. Hun unte ham ikke den triumfen å se henne bryte sammen og gråte. Han var ikke verdt hennes tårer.

Men det er en annen som er verdt dem, tenkte hun. Maria … Hun er verdt dem. Hadde de bare kunnet bringe henne tilbake til meg!

Det føltes som om alt gikk i stykker innvendig. Hjertet hennes gikk i oppløsning, og ingenting spilte noen rolle lenger da hun ga etter og lot ham få den sikkert etterlengtede seiersfølelsen av å se henne knust idet hun brøt sammen i gråt og satte pennespissen mot arket. Uten å nøle førte hun pennen over papiret og så navnet sitt lyse mot seg som om det var skrevet i ildskrift. En ild hun visste at Tonio aldri ville slukke. Navnet ville stå der og brenne inn i Marias fremtid. År etter år. Og hun hadde ingen midler til å slukke den …