Elisabeth Hammer

6

Herregårdens hemmelighet

Lunefulle vendinger

Personer

Husmannsplassen Lyngen:

Nora Lyngen – seriens hovedperson

Martin Lyngen – Noras far

Theodora Lyngen – Noras mor

Jonas Lyngen – Noras eldre bror

Johanna Lyngen – Noras lillesøster

Henrik Lyngen – Noras farfar

Alvhild Lyngen – Noras farmor

Falkensten herregård:

Konrad Krogstad – tidligere eier av Falkensten herregård (død)

Yngve Krogstad – sønn av Konrad, arving til Falkensten

Abelone Krogstad – Yngves hustru

Hedvig Krogstad – datter av Yngve og Abelone

Inga – tjenestepike

Annemor – tjenestepike

Tordis – kokke

Gunvor – kjøkkenhjelp

Andre:

Kaptein August Turner – Konrads adoptivsønn

Mary Turner – Augusts hustru

William – Augusts sønn

Oddveig Skogen – Noras venninne

Slarven/Odd Tangen – Løvøyas største sladrehank

Disponent Joralv Haavang – Hedvigs ektemann

Linnea Haavang – Joralvs datter

Herr Haavang – Joralvs sønn

Fru Lysand – Joralvs datter

Greta – tjenestepike

Ellinor – tjenestepike

Herr og fru Omdal – ekteparet Ellinor tjener hos

Slik sluttet forrige bok

Da hørte hun det igjen.

Et skrik.

Det tok henne kun et øyeblikk før hun forsto hva det var som hadde vekket henne.

William!

Nora bykset ut av sengen. Gutten hadde godt sovehjerte, og hun hadde aldri før hørt at han våknet om natten. Men nå lød han virkelig redd. Det måtte være et fryktelig mareritt. Hun rev opp døren hans og stormet inn, men da blikket falt på sengen, forsto hun ingenting.

Den var tom. Han var ikke der.

En bevegelse ved siden av sengen fikk henne til å snu seg, og hun stilnet.

William sto på gulvet, og en voksen var i ferd med å kle på ham.

«Fru Turner?» sa Nora usikkert. Men jo, det var henne.

William strakte armene mot Nora da han så henne, men fru Turner holdt ham igjen.

«No!» sa fru Turner og rykket William til seg.

Gutten så forskrekket på sin mor, og Nora tok et skritt nærmere.

«Ikke gjør det!» sa hun og ville gripe tak i William, men fru Turner skjøv hånden hennes bort.

«He is mine!» skrek hun.

Nora forsto hva det betydde.

«De skader ham!» sa Nora og ville ikke gi seg. William var kanskje fru Turners barn, men kapteinen hadde gitt henne i oppgave å passe på han.

«Go away!» sa fru Turner hardt.

Hun løftet William og plasserte ham på hoften.

«Nei!» sa Nora, som oppfattet hva hun mente og som ikke aktet å adlyde. «Slipp ham!» sa hun og satte hendene på hoftene for å gjøre seg bredere, så fruen skulle forstå at hun ikke ville komme forbi.

Fru Turner så rasende på henne, men brått var det som om kamplysten rant av henne. Hun satte William ned igjen og slapp ham motvillig. William løp bort til Nora og slo armene om bena hennes. Nora grep om ham og holdt ham tett inntil seg.

William gråt, og Nora kikket ned på ham.

«Alt blir bra nå,» trøstet hun.

En rask bevegelse i sidesynet fikk henne til å kikke opp akkurat idet fru Turner svingte noe mot henne. Nora rakk å se at det var en lampe, før hun ble truffet.

En gnistrende smerte bredte seg fra øret og gjennom hele hodet, og hun falt.

Lyden av William som skrek av redsel, var det siste hun hørte før alt ble mørkt og stille.

Kapittel 1

Borre, april 1861

Hedvig beveget seg ikke. Det var bryllupsnatt, og hun hadde vendt ansiktet til siden og prøvde ikke å se på disponenten. Han lå halvveis over henne. Den ene hånden hadde funnet veien opp under silkeunderkjolen, og han grep om brystet hennes mens han gryntet og stønnet av vellyst. En eim av dårlig ånde og brennevin kom hver gang han pustet ut.

Hedvig knep leppene og øynene hardt sammen. Det sved bak øyelokkene, og hun prøvde å tenke på alt mulig annet enn den motbydelige ektefellen. Nå kysset han brystet hennes gjennom silkestoffet, og han ble så ivrig at han fikk vanskeligheter med gebisset.

«Disse er bare i veien,» mumlet han.

Hedvig hørte en surklende lyd og enset at han reiste seg halvveis. Hun løftet på det ene øyelokket og så at han strakte seg mot nattbordet. Han hadde tennene i hånden, og de ga fra seg et lite dunk da han la dem ned.

«Nå skal ingenting få forstyrre oss, min deilige villkatt,» lespet han og ga henne all sin oppmerksomhet igjen.

Hedvig måtte kjempe med seg selv for ikke å skyve ham bort og bykse ut av sengen. Uansett hvor fristende det var, så ville det ikke løse noe. Hun måtte gi ham det han ville ha. Hun var ikke sikker på om hun kunne klare å holde ham unna hvis hun forsøkte å nekte ham heller, for han hadde vist at han var forbausende sterk. Dessuten … fikk han ikke viljen sin, ville han sikkert få ekteskapet annullert slik at han kunne gifte seg med en annen. Nei, det var for sent å trekke seg nå. Planen hennes var å bli en rik og selvstendig enke om noen år, og da måtte hun holde ut og gjennomføre dette.

«Å, Hedvig!» stønnet han og presset seg mot henne slik at hoftene hans kom nær låret hennes. En del av ham var fastere enn resten. Var det hans …? Hedvig grøsset, og han misforsto som vanlig og harket frem en hes latter.

«Du gleder deg, forstår jeg, og jeg skal ikke la deg vente lenger,» peste han inn mot halsen hennes.

Han flyttet hånden bort fra brystet og ned til låret. Der grep han tak i silkeunderkjolen og dro den opp til den ble liggende rundt Hedvigs midje. Fingrene hans grafset over henne, og hun vred seg bort så han nådde hoften hennes i stedet for det han lette etter. Men bevegelsen hennes gjorde at hun ufrivillig ble klemt tettere mot skrittet hans, og han ga fra seg et rallende stønn.

«Å, Hedvig!» hikstet han og veltet seg over så han ble liggende pesende oppå henne. Han var naken, og nå som silkekjolen var skjøvet opp, kjente hun huden hans mot hele underlivet. Kvalmen bølget gjennom henne da han la seg bedre til rette mellom lårene hennes. Hun kjente den unevnelige kroppsdelen hans dunke, og hun innså at han ikke hadde overdrevet. Disponent Haavang var fullt ut i stand til å gi henne den bryllupsnatten han hadde truet henne med i lang tid.

Han lente seg frem og kysset henne slafsende på halsen.

«Nå er du endelig min,» mumlet han.

Hedvig lukket øynene og prøvde fortvilet å tenke på noe annet. Noe hyggelig, noe som kunne holde tankene hennes borte fra det som skulle skje. Men hva skulle det være? Redningen kom til henne i form av Balder. Den vakre hesten som hun hadde tilbrakt så mye tid med før moren satte ned foten. Hun så ham for seg og mintes hvordan det var å svinge seg opp i salen, og hvor godt det hadde føltes da hun galopperte med ham utover mot Varnestangen. Hun kunne nesten kjenne vinden i håret og solen mot ansiktet, og …

Disponenten stønnet tungt mot Hedvigs øre. Lyden ble til en hvesing som fikk dagdrømmen til å løse seg opp, og Hedvig bet tennene sammen. Fortvilet prøvde hun å finne tilbake til det gode minnet, men det nyttet ikke. Hun maktet ikke å skyve vekk det som skulle skje. Han kom til å kreve henne, gjøre henne til sin. Dette var betalingen hun var gått med på, offeret hun var villig til å gjøre for en fremtid i velstand og frihet.

Men ingenting skjedde. Ikke annet enn at disponenten brått kjentes tyngre. Han hadde sluttet å slafse på halsen hennes også, og han beveget seg ikke. Var han allerede ferdig? Men det føltes mer som om han brått hadde sovnet, eller kanskje heller …

«Joralv?» spurte hun lavt.

Da hun ikke fikk svar, stakk hun hendene inn under brystet hans. Han var tung til å være så mager, men hun klarte å dytte ham litt.

Hodet hans ble hengende livløst ned mot skulderen hennes.

«Å, herregud!» utbrøt Hedvig med et grøss. Brått var han ikke tung lenger, eller så var hun sterkere enn hun hadde trodd, og hun skjøv ham av seg med et gys og kom seg fri. Så hoppet hun ut av sengen. Hun ble stående på gulvet med armene beskyttende rundt seg og se ned på ektefellen. Han lå på magen med ansiktet vendt til siden, mot Hedvig. Øynene var åpne, tomme og blasse.

Han stirret på henne, men så henne ikke.

Disponenten var død.

Kapittel 2

Det suste i Noras hode. Langt borte kunne hun høre en stemme. Noen som sa navnet hennes. Hvor kom lyden fra? Hun prøvde å orientere seg, men det var vanskelig. Noe varmt og mykt strøk over kinnet hennes, en øm berøring.

«Nora, du må våkne.»

Stemmen var der igjen, nærmere nå. Hun hørte smerte og fortvilelse i den, men da hun ville svare, kom ikke ordene ut.

«Nora …» Stemmen knakk. Den tilhørte en mann, og han lød bekymret. En intens trang til å trøste ham vokste frem.

«Jeg … er våken,» hvisket hun.

«Takk gode Gud,» stønnet han, og da hun klarte å åpne øynene, så hun opp i kapteinens bekymrede ansikt.

Hva var skjedd?

Hun gløttet mot vinduet og så at det fortsatt var mørkt utenfor. Det var midt på natten. Hvorfor lå hun på gulvet, og hvorfor …

Alt kom tilbake til henne som en stormflo. Fru Turner hadde vært på Williams soveværelse, og hun hadde slått henne ned. Nora snudde på hodet og så at det lå en lampe på gulvet ved siden av henne.

«William …» fikk hun frem.

Hun prøvde å sette seg opp og fikk hjelp av kapteinen. Det dunket vondt i tinningen, og da hun løftet hånden for å stryke over den ømme huden, kjente hun en kul.

«Fru Turner, hun … hun tok William,» sa hun fortvilet. Nora ville reise seg, men det gikk rundt for henne, og hun måtte sette seg ned igjen. «De må finne ham!»

«Det skal jeg, men De må ta det med ro,» sa kapteinen og la en støttende hånd bak korsryggen hennes. «De har fått et hardt slag mot hodet. Jeg skal hente doktoren, og …»

«Nei,» sa Nora bestemt. «Vi må ut og lete etter William før det er for sent!»

Hun ville reise seg igjen, men kapteinen holdt henne fast.

«Forsiktig,» advarte han. «De er skadet, og vi har bedre tid enn De tror. Vi vet hvor Mary er, eller hvor hun skal, for da vi lette etter henne i Drammen, oppdaget vi at hun hadde kjøpt to billetter til et skip som reiser fra Tønsberg til England ved daggry.»

«To billetter … fordi hun har tenkt å ta med seg William.» Nora så for seg redselen i Williams ansikt og kjente tårene presse på.

«Jeg fryktet det, ja, og derfor kom jeg innom her på veien til Tønsberg.»

«Fru Turner er ikke seg selv,» sa Nora fortvilet. «Jeg er redd for at noe skal skje med William. Vi må finne ham så fort som mulig.»

Kapteinen bet kjevene så hardt sammen at det spilte i musklene.

«Jeg skal dra så snart doktoren …»

«Nei!» avbrøt hun. «De kan ikke bruke tid på meg nå. William er viktigere!»

«Jeg har ikke tenkt å la Dem være her alene etter det De har vært utsatt for,» svarte han bestemt.

«Så ta meg med!»

«Ikke tale om! De trenger tilsyn. Jeg tar ingen sjanser med Dem, frøken Lyngen.»

Nora kvalte et sukk av utålmodighet. De hadde ikke tid til å krangle om dette, men hun visste at han ikke ville gi etter med mindre hun ga ham en god grunn.

«Jeg setter pris på omtanken, men jeg føler meg bra, og jeg vil gjerne hjelpe til,» insisterte hun. «Når De finner fru Turner og William, vil De få hendene fulle med Deres hustru. Da vil De trenge noen som kan ta seg av William, noen han kjenner godt og som han er trygg på.» Hun så at han fortsatt ikke var overbevist. «Jeg har ikke behov for legetilsyn, og jeg vil uansett ikke klare å hvile før jeg vet at William er trygg,» fortsatte hun. «Det haster, og akkurat nå kaster vi bort tiden.»

Hun var glad da han så ut til å tenke seg om. Til slutt sukket han tungt.

«Ja vel. De kan bli med,» knurret han motvillig. «Men da skal De holde Dem helt i ro, er det forstått?»

«Jeg skal ikke være til bry,» lovte hun ivrig.

Han så skeptisk ut, men så reiste han seg opp og holdt hånden frem for henne.

«Jeg har en vogn som venter utenfor,» sa han da Nora var kommet seg på føttene. Han ga henne et granskende blikk.

«Det går fint med meg,» sa hun, selv om hodet verket. Svimmelheten kjente hun heldigvis ikke noe mer til.

Han la likevel en arm om livet hennes da de begynte å gå, og hun lente seg mot ham og var glad for støtten.

Nora dro på seg støvlene og snørte dem raskt, før kapteinen hjalp henne å få på kåpen. Så hastet de ut til vognen.

«Tønsberg havn,» ropte kapteinen opp til kusken, før han hjalp Nora inn i kupeen.

Hun lente seg tilbake i setet og samlet hendene nervøst i fanget. Blikket falt på kåpen, som spriket over knærne og viste tøyet under. Nattserken. Nora snøftet da det gikk opp for henne at hun hadde glemt å skifte. Men det var for sent å gjøre noe med det nå. De måtte finne William så fort som mulig.

Kapteinen satte seg på setet midt imot Nora. Hestene kom fort opp i fart, og den jevne hamringen fra hestehovene og vognhjulene som slamret mot veien, dempet Noras uro noe. Nå var de på vei, noe skjedde, og det føltes godt. For hun hadde sviktet William, latt seg lure, og før han var trygg igjen, ville hun ikke få fred.

Nora gløttet opp på kapteinen. Det var mørkt i kupeen, og hun kunne ikke lese av ansiktet hans hva han tenkte på. Bebreidet han henne for at William ble tatt? Ikke la William være alene med henne, hadde han bedt henne om. Det var en klar og enkel oppgave, og hun hadde sviktet. Hvis hun bare hadde vært mer på vakt og fortsatt å sove i stolen inne på Williams rom med døren låst, ville ikke dette ha skjedd.

Dette var hennes skyld. William var savnet på grunn av henne.

Hun så ham for seg med de store, engstelige øynene i det bleke ansiktet, og tårene vellet frem. Raskt blunket hun dem bort, i håp om at kapteinen ikke skulle legge merke til det. Men hun var for sen. Han lente seg frem i setet og fanget blikket hennes.

«Hva tenker De på?» spurte han.

Hun overveide å avfeie det som ingenting, men intensiteten i blikket hans sa henne at han ikke ville la det være med det.

«Jeg burde ha passet bedre på og ikke latt henne ta ham,» sa hun stille. «Jeg er så lei for det.»

Han lente seg nærmere og grep om hendene hennes. Fortsatt holdt han blikket hennes fanget.

«Dette er ikke Deres skyld,» slo han fast. «Jeg burde aldri ha latt dere være alene, så om noen er å bebreide, er det meg. Men det hjelper ikke William om vi fortviler. Vi må holde hodet kaldt og tenke klart.»

Nora nikket. Han hadde naturligvis rett.

«Vi skal finne ham, frøken Lyngen,» fortsatte kapteinen. «Og vi er ikke alene. Husker De løytnanten jeg fortalte om, som jeg tilbrakte tid med da jeg bodde på Falkensten som ung?»

«Jeg husker at De fortalte om en mann som De pleide å delta på kappridninger sammen med, og at dere inngikk veddemål. Er det ham?»

«Ja, herr Engelsvik. Han var med meg til Drammen.»

Nå husket Nora at han hadde sagt at «vi» oppdaget at fru Turner hadde kjøpt billettene.

«Da jeg dro til Horten, reiste han til Tønsberg for å holde øye med skipet Mary har billetter til,» fortsatte kapteinen. «Herr Engelsvik venter på kaia nå. Kanskje han allerede vet hvor Mary og William er. De kan være sikker på at vi skal få William hjem igjen, frøken Lyngen. Noe annet vil jeg ikke tillate.» Han lød overbevisende, og Nora nikket selv om en liten kime av tvil ble værende i henne. For fru Turner var ikke seg selv. Hun var helt uforutsigbar.

Alt kunne skje.

* * *

Hedvig sto og trippet på gulvet ute av stand til å ta blikket fra disponenten. Hun slo armene om seg og knep leppene sammen for ikke å skrike høyt. Var han virkelig død? Han så slik ut, men …

Hun våget seg bort og la hånden mot ryggen hans. Selv om de åpne, døde øynene hans stirret ut i intet, ville hun forsikre seg om at han virkelig var borte. Hånden hennes ble liggende helt i ro, og det var ingen bevegelse. Han pustet ikke.

Hedvig nappet til seg hånden og klemte den mot brystet. Han var virkelig død.

Gode Gud!

Var det pulveret?

Hun løp bort til toalettbordet der de to glassene de hadde drukket av kvelden før, fortsatt sto. Disponentens glass hadde et tynt lag av noe grått i bunnen – rester av pulveret. Hva om hun hadde tatt livet av ham? Et hikst presset seg frem. Hun kom til å bli dømt for drap og bli kastet i fengsel for resten av livet!

Hedvig begynte å skjelve ukontrollert, og øynene ble tåket av tårer.

Nei, dette kunne ikke skje!

Hun måtte gjemme bevisene. Hun løp bort til vinduskarmen, løftet opp blomsterpotten og fant frem nøkkelen til skrivebordsskuffen. Hånden dirret så kraftig at hun nesten ikke klarte å få nøkkelen i låsen, og nå begynte tårene å renne nedover kinnene. Hun måtte ta seg selv i nakken og trekke pusten dypt flere ganger før hun maktet å fortsette.

Omsider klarte hun å låse opp skuffen, og hun fant posen med resten av pulveret. Den tok hun med seg bort til glasset som disponenten hadde drukket av. Hun stakk posen oppi glasset og så seg om. Hvor kunne hun gjemme det? Det eneste stedet hun kunne komme på, var hatteeskene som sto øverst i garderobeskapet. Hun fortet seg bort og løftet ned en av dem. Under hatten satte hun glasset med pulveret, før hun la hatten på plass og satte lokket på til slutt. Så skjøv hun esken på plass sammen med de andre. Det var ikke verdens beste skjulested, men akkurat nå fikk det duge.

Blikket falt på disponenten. Hva skulle hun gjøre nå? Frykten gjorde det vanskelig å tenke klart, men … så det ikke ut som et naturlig dødsfall? Hedvig hadde lest en bok der offeret døde av gift, og da hadde øynene vært blodskutte og huden misfarget. Håret hadde også falt av i store håndfuller, mente hun å huske. Slik var det ikke med disponenten. Bortsett fra at han var død, så han ut som han pleide. Kanskje hun kunne slippe unna med det?

Disponenten var en gammel mann, og det var vel ikke så rart om hjertet stanset av opphisselse på bryllupsnatten. Ingen ville mistenke henne for noe som helst. Hun tenkte seg om et øyeblikk, før hun gikk mot døren. Alle gjestene måtte ha dratt nå, men hvis hun hadde flaks, var kjøkemesteren fortsatt i villaen. Han ville nok vite hva hun skulle gjøre, for han var vant til å ta seg av vanskelige situasjoner.

Men da Hedvig la hånden på dørklinken, var det noe som holdt henne tilbake. Hvis hun varslet om dødsfallet nå, risikerte hun at arvingene påsto at ekteskapet ikke var fullbyrdet. De ville kreve å få det annullert ved å hevde at farens dødsfall inntraff før disponenten rakk å …

Hedvig skuttet seg. Hun orket knapt nok å tenke på hva som ville ha skjedd om disponenten ikke hadde trukket sitt siste sukk da han gjorde det. Hun hadde vært heldig som slapp unna, men etter å ha lidd seg gjennom flere måneder med slibrigheter, fortjente hun å arve disponentens formue. Hun kunne ikke risikere å miste den, derfor måtte hun tenke seg nøye om.

Hedvig slapp klinken. Hvis hun skulle klare dette, måtte hun late som om hun fant disponenten død morgenen etter bryllupsnatten. I tillegg måtte hun få det til å se ut som om ekteskapet var fullbyrdet, og den stjålne stunden med Jonas i hytta hadde lært henne hvordan.

Hun gikk bort til skrivebordet og åpnet skuffene. I den siste lå det skrivesaker, og der fant hun brevåpneren. Den var ikke skarpere enn den trengte å være for å kutte gjennom forseglingen på brevene, men det holdt.

Hun gikk bort til sengen. Disponenten lå midt i, og hun måtte først flytte på ham. Hun la fra seg brevåpneren på nattbordet mens hun kjempet mot kvalmen som bølget i henne ved tanken på det hun måtte gjøre.

Dette klarer du, sa hun strengt til seg selv. Så tok hun et godt grep om den døde ektefellens hofte og skulder og vippet ham over på rygg. Han endte ganske pent på den ene halvdelen av sengen, men hun måtte justere ham noe. Til slutt la hun en pute under hodet hans, lukket øynene hans og trakk dynen opp til midt på brystet. Så gikk hun tilbake til nattbordet og tok opp brevåpneren.

Hedvig presset spissen mot håndflaten. Hun måtte bruke mer kraft enn hun hadde trodd, men da huden først ga etter, kom det noen dråper blod. Da hun var fornøyd med mengden, bøyde hun seg over sengen og smurte blodet utover lakenet på et passende sted. Morgenen etter at Hedvig var med Jonas i hytta, hadde det vært blod på lakenet. Annemor trodde at Hedvig hadde fått det månedlige da hun skiftet på sengen, men siden det bare var en drøy uke siden forrige blødning, hadde Hedvig forstått at det måtte skyldes det Jonas og hun hadde gjort. Nå så hun tilfreds ned på flekkene hun hadde laget. Det så helt likt ut som det hadde gjort den gangen. Tjenestepikene ville se det når de tok av lakenet neste morgen, og de ville slarve om det slik tjenestefolk gjorde og spre rykter om at disponenten hadde vært i stand til å fullbyrde ekteskapet til tross for sin høye alder.

Hedvig tok brevåpneren med seg tilbake til toalettbordet. Der sto fortsatt karaffelen med brennevin og hennes halvfulle glass. For å rense såret etter brevåpneren, helte hun noen dråper fra karaffelen over håndflaten og ned i glasset. Så dyppet hun spissen på brevåpneren ned i brennevinet, tørket den mot silkeunderkjolen og la den tilbake i skrivebordsskuffen. Da det var gjort, sank skuldrene litt. Nå måtte hun bare vente til det ble morgen slik at hun kunne varsle om dødsfallet. Men hvor skulle hun sove? Hun kunne ikke ligge på gulvet, og den eneste stolen hun hadde, var pinnestolen som hørte til toalettbordet. Blikket gled mot sengen med den døde ektefellen. Mer enn halve sengen var ledig. Kunne hun gjøre det? Ligge ved siden av et lik hele natten?

Hedvig tok med seg et ullsjal og gikk bort til sengen. Blodet var allerede tørket, men hun la likevel sjalet over. Så satte hun seg på sengekanten med ryggen til disponenten. Hjertet slo hardt i brystet, men da hun først vennet seg til tanken på å være så nær ham, begynte hun å falle til ro. Hun svingte føttene opp i sengen og la seg på siden, med ryggen til ham. Så dro hun dynen over seg og pakket den godt ned bak ryggen.

Det lå en død mann bak henne, men det var vel ikke så farlig? Han lå helt i ro og kom ikke til å plage henne. Akkurat nå var alt bra. Hun hadde sluppet unna de fysiske tilnærmelsene hans og i tillegg sikret formuen og friheten hun hadde higet etter.

Du burde være glad, sa hun til seg selv, men alt hun følte var frykt og usikkerhet.

For hva om hun hadde drept ham?