Renate Josefsen

8

Skogstjerner

Glasshuset

Persongalleri

Agnis Arvidsdatter – f. 1814

Mor Karen – Agnis’ mormor

Torlak og Marta Bakkeli – husbond og kone på Bakkeli

Gunnel, f. 1815, Rasmus, f. 1819 og Synneva, f. 1823 – barna deres

Peder Bakkeli – fostersønn, f. 1810, Agnis’ bror

Dorte – fjøstaus, på Agnis’ alder

Øhlegaard – eldste gårdstaus på Bakkeli

Henrik og Jon – gårdsdrenger på Bakkeli

Einar – gammeldrengen, nylig avdød

Lorents Meier – storkarssønn i bygda, fra Elvegården

Madam Susanna Myreng – eier og driver gjestgiveri og skjenkestue på Virak

Ane og Josva – i tjeneste hos Susanna

Mattis – Agnis’ venn fra Skogsjø

Slik sluttet forrige bok

Agnis lot lampen brenne. Skulle bare inn og vekke Marta. De fikk stelle Einar i lag. Legge ham til rette med kobbermynter over øyenlokkene og Bibelen under haken. Så skulle talglyset tennes, og noen var nødt til å våke over ham i natt – og de påfølgende døgnene til han kom i jorda. Hun skulle melde seg frivillig til denne første vaken, og hun visste med sikkerhet at ingen ville protestere på det.

Hun klemte døren lett inntil. Rakk å gå et par steg, før noe hardt og tungt støtte mot henne så hun smalt inn i veggen. En hånd la seg over munnen hennes.

«Så, du reker ute nattestid, Agnis. For en flaks at jeg også gjør det.» Ånden hans stinket av fyll. Hun ville brekke seg. «Denne gangen kommer du ikke unna.»

Hun buktet seg. Vred og vendte seg for å gjøre det vanskelig for ham. «Slipp, Rasmus!» hveste hun mellom fingrene hans, før hun satte tennene i hånden.

Han kvalte et stønn og skiftet grep. «Tispe!» ropte han.

Fingrene hans fastnet om håret. Tvang nakken hennes bakover og blottet halsen. Hun forsøkte å vri seg unna munnen som hugg seg fast i halshuden.

Agnis kjempet imot, slo og sparket, men han la underarmen over halsen hennes og klemte til. Fjøsveggen skar seg inn i bakhodet og ryggsøylen. Hun fikk knapt puste. Fikk ikke luft nok til å skrike.

Tøy spjæret. Hun klarte å lirke den ene armen fri mens hun kjente kalde fingre mot huden i midjen. Hun famlet under skjørtet. Fant knivskaftet og rykket den ut av sliren.

«Jeg advarte deg, Rasmus!» Ordene kom med det lille hun klarte å tvinge frem av pust. Kniven stanset. Satte seg fast et sted mellom dem, før motstanden langsomt ga etter og den gled inn i noe mykt.

Rasmus stivnet. Stirret vantro på henne. En kort stund var det bare det hvite som syntes – før øynene rullet bakover.

Så segnet han sammen foran føttene hennes.

Agnis strakte hals og gispet etter luft. Hun skalv over hele kroppen, og føttene veiknet under henne, men hun holdt seg oppreist. Hun ravet noen steg unna den urørlige bylten på bakken. Klamret seg til veggen og hev etter pusten. Hun kjente noe klebrig på hånden. Så det røde blodet som farget den.

Da først innså hun hva hun hadde gjort.

Hun hadde stukket kniven i Rasmus. Hun hadde tatt livet av odelsgutten på Bakkeli.

Kapittel 1

Skjomen, sent i august 1834

Agnis tørket hånden i skjørtet. Gnikket og gned til huden brant. Forsøkte å fjerne alle spor som fantes på henne, selv om hun visste at det måtte vaskes bort. Huden kjentes stiv, som om blodet allerede hadde størknet. Hun luktet blod. Hun smakte blod. Hun følte at hun var dekket av blod.

Agnis gikk en omvei om bylten som lå der. Hun var nødt til å vekke Marta. Måtte varsle husbondsfolket, så fikk de ta stilling til hva som måtte gjøres.

Hun ravet rundt i tauskammerset i mørket. Så ingenting. Hørte ingenting. Men hun fant et klesskift og vrengte av seg det tilsølte tøyet. Da hun listet seg ut av døren, bar hun med seg et teppe i den ene hånden og en striesekk i den andre. Haken skalv. Tennene klapret. Hun måtte stanse kort og ta seg til hodet. Smertene skar som lynglimt fra tinning til tinning.

I det mørke bislaget støtte hun mot noe mykt. En kald klo grep om hjertet. Den klemte og vred og var nær ved å stjele siste rest av pust fra henne. Det suste for ørene. Hun ville skrike, men det var bare munnen som åpnet seg. Så strøk et par armer over hoftene. La seg til rette rundt livet, og et hode ble trykket inn mot barmen. Hun oppfattet den stille gråten. Hørte den uten å vite hvem av dem den kom fra – før hun innså at det var fra dem begge.

«Jeg kommer til å savne deg, Agnis.»

Leppene smakte blod da hun førte tungen over dem. Det veltet seg i magen. Hun svaiet og ble holdt oppe av Synneva.

«Du skal ta den minste båten. Det er ingen som har bruk for den de neste dagene,» hvisket Synneva.

Agnis nikket, som om det var det hun hadde tenkt hele tiden. Men det var ikke det. Hun skulle ikke flykte fra det hun hadde gjort. Skulle heller ikke etterlate Einar i andres hender. Gammeldrengen hadde sovnet inn. Han lå ensom og kald i fjøsbenken, og det var hun som skulle ha våket over ham. Hun hikstet og kremtet, men stemmen lystret ikke da hun ville svare Synneva, så hun klemte henne bare hardere, og lot haken hvile kort mot toppen av hodet hennes.

«Nå må du dra, slik at du får nytte av tidevannet. Skynd deg.» Synneva gjorde seg fri, hektet en lerretskappe ned fra kroken og stakk den inn i armkroken hennes. Så skjøv hun Agnis mildt mot ytterdøren.

Hodet hadde vært tømt for tanker mens hun rodde utover. Agnis ante ikke hvor lenge hun hadde vært på fjorden, men det brant i armene og ryggen, og svetten silte innenfor klærne. Hun hvilte på årene mens pusten sved i halsen, og lot strømmen og vinden føre henne videre. Bølgene kastet det lille skallet fra side til side, og hun fulgte med bevegelsene. Det gjorde så vondt i hendene. Hun hadde åpne sår som blødde, enset hun halvt, uten å ane hvordan det var skjedd. Men hun hadde et vagt minne om at hun falt da hun sprang ned til fjæra.

Hun gløttet seg over skulderen. Fortsatt så hun ikke utløpet av Skjomfjorden, og hun ante ikke hvilken retning hun skulle ta når hun kom dit. Hun var ikke kjent i området. Visste bare hvor Ottejord lå og hvor kirken var. Fra sistnevnte kunne hun spørre seg frem til Peder. Men hun visste ikke om hun var i stand til å komme seg så langt. Og Peder ville neppe hjelpe henne uansett. Så langt hadde han ikke lagt mange pinner i kors for hennes skyld. Rasmus var langt mer bror for ham enn hun var søster.

Og nå hadde hun tatt livet av broren hans.

Hun burde ikke ha dratt. Det slo henne med voldsom tyngde. Hun burde ha blitt der og forsvart seg, for det var jo nettopp det hun hadde gjort mot Rasmus. Så skulle hun ha tatt den straffen som fulgte. Å flykte fra en ugjerning var overhodet ikke formildende når straffen skulle utmåles. For den ville komme. Det fantes ingen steder hun kunne holde seg gjemt for alltid.

Hva var straffen for manndrap? Hun var blitt som Lisabeth. En syndig og forbrytersk kvinne. Skulle hun tro det Einar hadde sagt, var Lisabeth uskyldig dømt. Det samme ville ikke noen kunne hevde om henne i ettertid.

«Nei!» Hun skvatt av sin egen stemme. Hun skulle komme seg sørover. Måtte få seg skyss og reise fra Ofoten så raskt som råd var. Tova ventet henne. Hun ville være trygg på Skogsjø til hun fikk områdd seg litt. Men hun hadde bare timer på seg. De ville snart komme etter henne. Hun hadde vært toskete som stjal båten til Torlak. Hun burde heller ha brukt føttene. Kunne ha sprunget til fjells, for stiene ledet så mange steder.

Hvorfor hadde Synneva oppfordret henne til det? Hvor mye hadde jentungen egentlig skjønt da hun skysset henne av gårde?

Det var spørsmål hun ikke kunne finne svar på, så hun evnet å skyve dem bort. Hun måtte gå i land på et folketomt sted. Så kunne hun holde seg i ro om dagene og vandre om nettene. Båten måtte hun la drive, og samtidig krysse fingrene for at de ville finne den og anta at hun hadde ramlet over bord. Så kunne hun drøye det, kanskje så mye som uker, før hun skaffet seg skyss videre.

Men hun var ikke i stand til å betale for seg, selv om hun hadde egne midler. Hun hadde avlatspengene hun hadde fått av Lorents for blodskammen han ikke visste at de hadde begått, men de lå fortsatt i kisten på kammerset til mor Karen.

Tankene sprang fra det ene til det andre. Virkeligheten holdt på å gli fra henne. Brått lente hun seg over ripa og tømte magen i sjøen. Brakk seg til det bare var sur galle som kom opp. Etterpå kjente hun seg fullstendig utslitt. Hun brast i gråt. Falt sammen over årene og hulket mot knærne. Gråt ut sorgen og smerten og den avsindige skrekken. Og skyldfølelsen. For kanskje kunne hun også klandres for at det var gått så langt. Hun skulle ha sagt ifra til Torlak allerede den første gangen Rasmus hadde antastet henne. I hvert fall den andre gangen. Hun skulle i det minste ha betrodd seg til Henrik da han kom over henne og odelsgutten på Peders kammers, for kanskje han ville ha tatt affære. Hun burde heller ikke ha gått ned til fjæra i går kveld. Skulle ha gått til sengs etter at hun forlot Einar, for Rasmus ville ikke ha våget å komme inn på tauskammerset så lenge foreldrene hans befant seg på loftet.

Hvordan hadde hun greid å rote det så til for seg selv?

Den ene åren glapp fra hånden hennes. Hun anstrengte seg ikke det minste for å forhindre at den gled ut i sjøen. Den andre slapp hun med hensikt. Hun stirret på de to trestykkene, der de ble kastet frem og tilbake i bølgene – stadig lenger bort fra henne. Så rotet hun rundt i striesekken. Fisket opp de blodige klærne og slengte også dem over bord.

Hun var fortapt. Det fantes verken håp eller tilgivelse for det hun hadde gjort.

Kapittel 2

Båtsiden dunket mot berget i forsiktige, rytmiske slag. Agnis glippet med øynene. Myste mot den lyse himmelen. Det var som om nattens vind hadde feid bort alt det grå og mørke.

Hun lå på dørken, krøket sammen mellom de to toftene. Treverket gnog mot ryggen. Hun var stiv og lemster, og det verket selv uten at hun leet seg. Væten hadde trukket gjennom klærne. Lerretskappen Synneva hadde stukket til henne, lå henslengt ved siden av. Hun hadde ikke hatt vett til å slå den om seg før hun sovnet, og nå frøs hun så hun ristet. Hun hadde også hatt med seg et teppe, kom hun på og vred på hodet. Bak henne lå bare striesekken, men hun hadde ikke krefter til å strekke seg etter den.

Hun trakk pusten i et hikst og la underarmen over øynene. Følte på den store kulen hun hadde i tinningen etter steinen som hadde råket henne i går kveld. Hun kjente overhodet ingen lyst til å møte den nye dagen, for hun visste så inderlig godt at nattens hendelser ikke hadde vært en vond drøm hun bare kunne riste av seg. Det utenkelige hadde hendt.

Hun hadde handlet overilt, det sto klart for henne. Det var ingen som hadde rett til å leke Vårherre. Heller ikke hun. Hun håpet mor Karen hadde avskrevet henne allerede. At hun fant trøst nok i Synneva til å stå det over, for hun ville ikke ha nok et liv på samvittigheten.

Magen rumlet, uten at hun kjente sult. Hun hadde uansett ikke noe å spise. Det hadde ikke vært tid til å smøre niste før hun flyktet. Hun hadde ikke engang tenkt på å ta med seg en line hun kunne ha fanget fisk med eller fyrtøy for å gjøre opp ild.

Hun fikk håpe at hun sultet i hjel før noen fant henne, tenkte hun beskt. Så slapp hun i det minste å bli ydmyket gjennom en rettergang.

Hun utstøtte en blanding av latter og gråt. Hun lurte på hvor hun var havnet. Tvilte på at hun var kommet særlig langt, for det var fortsatt tidlig morgen. Bare Herren visste hvor lenge båten hadde ligget på samme sted og stanget mot berget.

De hadde trolig funnet Rasmus nå. Og kanskje Einar. Tapet av den gamle drengen skar henne i hjertet. Visst hadde han nådd en høy alder, og hans tid var kommet, det var bare naturlig. Men kunne hun ha fremskyndet det? Fordi han ikke hadde vært i stand til å bære at Agnis var havnet i ulykka. Han hadde vært oppriktig glad i henne, Einar. Det var ikke tvil om det.

Hva ville Synneva kunne fortelle?

Et skvaldrende leven kom stadig nærmere. Hun hørte den umiskjennelige lyden av høst og kjente en tung tristhet. Hun og mor Karen hadde pleid å betrakte synet i lag. Skue opp mot himmelen og snakke om hva som nå var i emning. Kulde og frost, og deretter snø. Men også en roligere tid, siden grøden var i hus. Den trygge lyden av knitrende bjørkekubber som bredte en lun varme i stua. Med lys på bordet, som speilet seg i det mørke vinduet. Det var tid for lange, men trivelige kvelder med hvert sitt håndarbeid. En rokk som spant eller lyden av slagene fra vevstolen.

En plogformet flokk med gjess skar over himmelhvelvingen. Hun lurte på om de ville passere Skogsjø på ferden. Om Tova også ville kikke opp på dem og tenke at de kom nordfra. Fra der Agnis var.

«Fortell Tova at jeg er usikker på om jeg kommer,» hvisket hun, selv om de ikke kunne høre, langt mindre forstå. «Si at vanskene mine bare har tårnet seg ytterligere opp …»

«Men, i jøsse navn! Er her folk?»

Agnis slo det ene kneet i toften da hun skvatt opp. Det skrek og jamret i muskler og ledd, som om hun var en olding som forsøkte å reise seg. Hun støttet seg på albuen og myste mot lyset og den uklare skikkelsen som sto foran henne. Hodepinen var så skjærende at den nær fratok henne synet et øyeblikk.

«Er alt i orden med deg? Hva har hendt?» Kvinnen trakk i båten for å holde den stødig. Hun vaklet litt. Kanskje var det glatt der hun sto, og Agnis gjorde det ikke lettere for henne med de klumsete bevegelsene. Ved siden av henne sto en stor, svart og hvit hund og trippet og pistret.

«Alt i orden …» svarte Agnis med en stemme som sprakk. Hun fikk karet seg opp på toften og satt føttene under seg. «Jeg mistet årene og drev i land her.» En slags forklaring måtte hun jo gi, siden hun lå her i fjæresteinene som annet vrakgods. Hun strøk det våte håret bort fra ansiktet.

«Men er det ikke Agnis fra Bakkeli! Kom hit! La meg hjelpe deg.» Kvinnen vinket henne til seg med den ene hånden mens den andre klorte seg fast i forstavnen.

Agnis stivnet. Hun hadde ikke ventet å bli gjenkjent. Det var så hun lurte på om hun hadde drevet innover fjorden igjen, tilbake til utgangspunktet. Men hun fikk det ikke til å stemme. «Hvor …»

«Det er meg, Susanna Myreng,» sa kvinnen.

Susanna Myreng … Navnet lød vagt kjent, men tankene arbeidet så tregt.

«Vi samtalte jo utenfor kirken. I vår, etter at du hadde stått for presten.»

«Madam Myreng?» Forklaringen fikk det til å demre. Denne pene kvinnen som hadde oppsøkt henne på kirkebakken. Hun hadde kalt Agnis oppvakt og skrytt slik av henne at Agnis rent var blitt forlegen.

Det var som om det hadde hendt for en hel evighet siden, enda det bare var gått noen måneder.

«Jeg har sett etter deg på kirkesøndagene, men dere er visst ikke ivrige kirkegjengere på Bakkeli.» Det kom helt uten fordømmelse. Hun bare fastslo det.

Agnis ville spørre hvorfor hun hadde sett etter akkurat henne, men gjorde det ikke. Isteden tok hun imot den utstrakte hånden og lot seg trekke på land. Berget var glatt, og føttene var nær ved å forsvinne under henne, men hun klarte å holde seg oppreist.

«Vi fortøyer båten her, så sender jeg en av karene mine hit med årer. Han ror den bort til gjestgiveriet.»

Et gjestgiveri og skjenkestue, var det hun drev, og det uten en ektemann. Nå husket Agnis det. «Det er svært snilt av Dem, madam Myreng. Men jeg kan selv …»

«Du må i hus. Du fryser jo så du skjelver, stakkars jente!» Madammen lot henne ikke snakke ferdig. Med vante hender slo hun tauet fra båten rundt en stein. «Slå følge med meg hjem, så får du deg en matbit attpå.»

«Men jeg kan jo ikke …» Agnis så fort nedover seg selv. Hun var aldeles ikke kledd for å gjeste noen. Hun burde straks reise videre – eller melde seg.

«Visst kan du det! Jeg akter ikke å la deg dra noe sted hvis du ikke først gjør som jeg sier.»

Agnis hadde ikke krefter til å komme med innvendinger, men fulgte etter henne lik et umælende kreatur.