Nilla Kjellsdotter

Himmelgården

Oversatt av Anita Garmannslund

Til minne om Nathanael

PROLOG

Duggen glinset i gresset, og mosen var fuktig. I den tidlige morgenstunden lød svarttrostens fløytetoner, og på avstand hørtes skrikene fra en revevalp. De spede solstrålene søkte seg sultent ned mellom trærne og hadde allerede begynt å varme. Ovenfor vannflaten, ved steinbruddet, danset tåken, og i tretoppene hvisket vinden en forførende melodi.

Skogen var stille og fredfylt. Dyrelivet var langsomt i ferd med å våkne til live. Et ekorn samlet mat, en hareunge gnagde på en vierkvist, og en sammenkveilet hoggorm varmet seg i morgensolen oppe på klippen. I maurtuen på den andre siden av veien var maurene i full aktivitet.

Luften var frisk og ren. Den første uken i juni hadde vært usedvanlig varm. Begynnelsen av sommeren hadde kommet med en kvelende varme, noe tordenskurene kvelden før hadde bidratt til å dempe.

Steinbruddet lå avsides og ensomt til. Grusveien gjennom skogen ble først og fremst benyttet av bønder som skulle ut til jordene sine, noen enslige ryttere og et fåtall mosjonister. Det var nesten bare de lokale innbyggerne og områdets hesteeiere som kjente til det vannfylte steinbruddet ved klippen. Ungdommene i byen pleide å more seg med å svømme i det isblå vannet. En fin badeplass hvis man ville være alene med vennene sine.

På klippekanten var det fremdeles kullrester fra en fest helgen før. Omkring det utbrente ildstedet lå det fire grove stokker, kappet i passe lengder for å romme en mindre gruppe som ville sitte sammen rundt bålet. Kanskje hadde noen hatt med seg gitaren, og vennene hadde sunget ballader og drikkeviser. Her og der lå det sammenkrøllede servietter, godteripapir og et par tomme pølsepakker. Ved vannkanten skvulpet det to tomme ølflasker. Det virket som om ungdommene hadde hatt det hyggelig.

En enslig mus pilte frem til det forkullede ildstedet og snuste nysgjerrig rundt. Dyret fant små rester av grillet kjøtt og tygget ivrig i seg av det som var blitt liggende igjen.

Den lille, grå musen fortsatte videre, bort fra grillplassen. Plutselig stanset den opp. Spent snuste den ut i luften med snuten og så seg oppjaget omkring. Den været fare. I et sekund spilte den død, for så i neste øyeblikk å springe i vei ut i skogen og søke tilflukt blant tyttebærlyngen.

Et stykke forbi steinbruddet, på en eng, lokket det ukjente. Noe truende. Tøyet var hvitt som snø, i likhet med rosen mellom de foldete hendene hennes. Det blonde håret bredte seg ut som en lysende glorie omkring hodet hennes. Øynene var lukket, og hendene hvilte på brystet. Hun så fredfylt ut. Vakker og uskyldig. Ansiktet var vendt opp mot himmelen, i påvente av at englene skulle hente henne hjem.

Føre henne til evigheten, rense hennes urene indre. Og hennes skitne skjød.

1

Søndag

På bordet sto det tre kaffekopper med tilhørende asjetter, et fat med kaker, en fløtemugge og en skål med sukker. Små kakerester var det eneste som var igjen på de hvite asjettene med blåmønstret kant. På den håndbroderte bordduken av hvitt linstoff var det en liten, brun kaffeflekk.

Mija Wadö børstet bort noen smuler som hadde samlet seg på den svart- og hvitstripete T-skjorten, og etterpå rettet hun på hårstrikken som holdt det lange, mørkebrune håret samlet i en hestehale i nakken. En frisyre som var både enkel og praktisk, og som hun hadde hatt så lenge hun kunne huske.

Tikkingen fra vegguret fikk henne til å kikke opp. Det hadde allerede blitt mye senere enn hun hadde tenkt seg. Nesten halv ni. Ute skinte solen fremdeles, men på denne tiden av året var det lyst nesten døgnet rundt. Hun skjønte at klokken ville bli minst halv ti før hun var tilbake i leiligheten i Oravais igjen.

Mija hadde mistet oversikten over hvor mange ganger hun hadde sittet i nettopp dette kjøkkenet og drukket kaffe den siste tiden. Det fantes en trygghet i de mørknede furuskapene, brystpanelet av tre og de småblomstrete tapetene.

For drøyt tre måneder siden var hun blitt sykemeldt fra jobben som politibetjent i kriminalavdelingen ved Österbottens politikammer. Saken som hun hadde jobbet med, hadde vakt til live mange følelser, men i morgen skulle hun tilbake til jobben igjen.

Hun hadde passet på å besøke sin tidligere kollega Hasse og hans kone Lisbeth jevnlig i sykemeldingsperioden. Hasse hadde vært den som hadde kommet Mija nærmest blant kollegene. Allerede på hennes første arbeidsdag hadde de funnet hverandre. I motsetning til mange andre menn på Hasses alder mente han at både unge og gamle, kvinner og menn hadde noe å tilføre politiarbeidet. Han betraktet alle som jevnbyrdige, noe Mija beundret ham for. Men for et år siden hadde Hasse fått beskjed om at han hadde fått prostatakreft. Kreften var blitt oppdaget i et tidlig stadium og kunne raskt behandles, men legen mente likevel at han burde ta ut førtidspensjon med tanke på alderen. En beskjed som Hasse ikke hadde tatt altfor godt imot.

«Skal det være litt påfyll?» spurte Lisbeth, som allerede hadde reist seg og var på vei bort til kaffemaskinen. Spørsmålet var som vanlig retorisk.

«Det vet du, en kopp java takker jeg aldri nei til,» smilte Mija.

Så snart Lisbeth hadde skjenket i kaffe til Mija og Hasse, unnskyldte hun seg og gikk ut til baksiden av huset for å ta ned den tørre klesvasken. Selv om kveldene var uvanlig varme, var kveldsluften likevel rå og fuktig.

«Hvordan føles det nå da?» sa Hasse.

Mija tok snusboksen opp av lommen på jeansshortsen. Hun stakk en pris under leppen, og etterpå ble hun sittende med boksen i hånden og snurre den mellom pekefingeren og tommelen.

«Jeg vet ikke riktig …,» sa hun.

I tre måneder hadde hun gått og ventet på denne stunden. Dagen da hun endelig skulle få vende tilbake til jobben. Samtidig var hun nervøs. Urolig for hvordan kollegene kom til å reagere. Hun hadde ikke truffet noen av dem siden hun ble sykemeldt. Hvordan ville det bli å se dem igjen? Ville de stille en masse spørsmål om hvordan hun hadde det, eller ville de bare late som ingenting? Eller – noe som kanskje var hennes største frykt – hadde hverdagen på stasjonen gått sin gang som vanlig mens hun hadde vært borte, og ingen hadde savnet henne?

«Er du redd for å føle deg utenfor?» spurte Hasse, som om han hadde lest tankene hennes.

Med et lettere forbauset blikk så Mija opp på ham.

«Ja … det er nok akkurat slik jeg føler det, men jeg har ikke tenkt på det på den måten.»

«Jeg forstår,» nikket Hasse. «Det var slik jeg følte det i vinter da jeg fikk ha en gjesteopptreden i avdelingen. At jeg ikke ville føle meg som en i gjengen lenger, og at kollegene knapt ville ha merket at jeg hadde vært borte. Eller at jeg kom midlertidig tilbake.»

Under Mijas siste etterforskning hadde Hasse kommet med viktig og avgjørende informasjon. Helt siden Hasse ble tvunget til å pensjonere seg, hadde han skapt seg en ny fritidssyssel, som var å gå gjennom gamle, uløste saker.

«Hvordan går det med deg og dine cold case-etterforskninger?» sa Mija for å flytte oppmerksomheten over på noe annet.

«Ikke noe videre for å være ærlig,» sa Hasse og lo. «Tanken var jo at jeg skulle gjenoppta arbeidet så snart Finland og Sverige hadde hatt oppgjøret om VM-gullet i ishockey, men det ble visst en forlenget pause. Jeg antar at det er været som har gjort sitt. Den siste uken har vi holdt til i hammocken om dagene. Lyttet på radio, løst kryssord og pratet tull.»

«Det høres nesten ut som om du har klart å begynne å nyte pensjonistlivet litt?»

«Nå skal vi ikke foregripe begivenhetenes gang,» innvendte Hasse og viftet fremfor seg med pekefingeren. Med ett ble han alvorlig. «Jeg er overbevist om at det kommer til å gå fint for deg i morgen. Og jeg er sikker på at kollegene dine har savnet deg.»

Mija smilte og mumlet til svar.

«Jeg håper du har rett,» sa hun.

2

«Men hva skjer om noen oppdager at du er borte?» spurte Bianca og bet seg i tommelneglen.

Elin lo høyt og trakk på skuldrene så det lange, blonde håret bredte seg ut over ryggen. Hun sendte venninnen et skråblikk.

«Om natten? Når alle sover?»

«Jo, men tenk om Julius og Kerstin treffer på deg når du er på vei ut?» fortsatte Bianca og satte seg tungt ned på sengen. «På denne tiden av året er det jo lyst hele natten. De kan se deg både når du drar, og når du kommer tilbake.»

Elin kikket ned på telefonen sin.

«Klokken er snart tolv, alle er på rommene sine, og Kerstin og Julius sovnet sikkert for lenge siden.»

«Jo da, tenk om …,» protesterte Bianca, men ble avbrutt.

«Bianca, ta det med ro! Ingen kommer til å merke at jeg er borte.»

Bianca sukket tungt.

«Men lov at du er tilbake før de andre våkner?»

«Ja, du kan slappe av. Senest en time før frokost kommer jeg til å være her.»

Bianca iakttok Elin mens hun satt på sengekanten og la en diskré sminke som besto av lysebrun øyenskygge, vannfast maskara og en leppestift i fargen nude. Elin var Biancas rake motsetning. Hun var en slik jente som man la merke til. Hun hadde et engleaktig hår, var nesten alltid sminket på en naturlig pen måte, og var moteriktig kledd. Selv hadde Bianca sitt lysebrune hår klippet i en rett frisyre som sluttet like nedenfor ørene, brukte sjelden sminke og foretrakk løse, nøytrale og behagelige klær.

Lyset fra taklampen var dunkelt, og Elin var nødt til å tenne nattbordslampen for å se noe i det lille speilet som var på innsiden av paletten med øyenskygger.

«Faen …,» bannet hun da maskarakosten gled og etterlot seg en svart strek i øyekroken. Med tommelen gned hun bort flekken.

Rommet de delte, inneholdt to senger og et langt skrivebord som sto plassert ved den motsatte veggen, sammen med to enkle stoler av tre. Tapetet, som var prydet med et stort medaljongmønster, hadde gulnet, og på veggen, på skrå over Elins seng, kunne de se et lyst rektangel, som et bevis på at det en gang hadde hengt et bilde der. Like innenfor døren var det et klesskap med doble dører og flere hyller på innsiden. Møblene hadde synlige spor av mange års bruk og var typiske for en leirskole.

«Hvor skal dere treffes da?» sa Bianca i et forsøk på å dempe uroen. Noe inni henne naget.

«Ved steinbruddet. Det som Kerstin snakket om da vi gikk Köuros-runden tidligere i dag.»

«Det er jo dritlangt gjennom skogen!»

«Bianca, skjerp deg! Jeg følger bare turstien. Og dessuten snakket Kerstin om at hele gruppen skulle gå dit og bade en dag, så det kan jo ikke være så forferdelig farlig om til og med leirlederen synes at vi skal gå dit.»

«Men Adnan, da? Du kjenner ham jo knapt.»

«Gi deg nå! Vi har kjent hverandre i snart tre måneder.»

«Men …,» begynte Bianca, men tidde så snart de hørte gulvbordene knirke i korridoren utenfor.

Instinktivt kikket Bianca og Elin mot døren. De hadde ikke lukket den ordentlig, og prøvde å se gjennom sprekken om noen sto utenfor. Forsiktig tasset Elin bort og gløttet på døren.

«Å, det er ingen her. Det var sikkert bare noen som hadde vært på toalettet.» Elin dro på seg en tynn strikkejakke utenpå den lyse, knelange sommerkjolen, og snørte på seg tøyskoene.

«Men jeg synes virkelig ikke at dette føles bra …»

«Men så gå og legg deg, da!» sa Elin irritert. Hun reiste seg og strakte seg mot skuldervesken av svart stoff.

Bianca forsto at det ikke ville spille noen rolle hva hun sa, Elin kom likevel til å gjøre som hun selv ville. Det hadde hun alltid gjort.

Elin var den tøffe av de to. Hun var en vågal risikotaker, mens Bianca var den som sto ved siden av og gjorde sitt ytterste for å bremse de verste påfunnene hennes. Riktignok hadde Bianca også prøvd seg på et og annet i årenes løp, men etter det som skjedde, hadde hun blitt mye forsiktigere. Spesielt når det gjaldt gutter. Elin, derimot, hadde ikke forandret seg det grann. Snarere tvert imot. Men på den andre siden var det ikke Elin som var blitt utsatt for noe.

Med hissige bevegelser rotet Elin gjennom håndvesken. Jo mer hun gravde, desto mer rynket pannen seg. Ansiktet ble fordreid i en irritert grimase.

«Hvor har jeg dem nå da?» mumlet hun.

Bianca hevet øyenbrynene og kikket på henne.

«Hva da?»

«Gummien. Jeg er sikker på at jeg pakket ned en pakke kondomer.»

«Du er jo syk!» sa Bianca og kunne ikke la være å le. «Det er nok ingen – utenom deg da, selvfølgelig – som overhodet ville kommet på tanken å pakke med seg kondomer til en jenteleir, som dessuten er arrangert i menighetens regi.»

«Det kan være, men det gjelder å være forberedt, vet du. Er det noe jeg har fått lære i årenes løp, er det at du aldri kan være for godt forberedt.» Elin kikket talende på Bianca, før hun mumlende lette videre i vesken. I neste øyeblikk stanset hun opp, tok seg til pannen og sank ned på sengen. «Helvete også! Jeg stappet dem jo nedi den andre håndvesken! Den som jeg la igjen hjemme.»

«Et tegn på at du burde bli her?» forsøkte Bianca.

Elin kikket lattermildt på henne.

«Nice try, jenta mi, men tror ikke det, nei!» Elin reiste seg fra sengen. «Å, Adnan har sikkert noen.» Hun stakk et badehåndkle ned i vesken, grep telefonen, klatret opp på skrivebordet og løftet av haspene på vinduet. Den hvite malingsfargen i vinduskarmen hadde flasset av. «Sørg for at du åpner når jeg banker på.»

«Ja da, ja da,» sukket Bianca og vinket farvel.

Så stille hun kunne, dro hun igjen vinduet og hektet på haspene igjen. Innvendig naget uroen. I årenes løp hadde hun engstet seg for Elin utallige ganger, men denne gangen kunne hun ikke sette fingeren på hva det var. Hun ble sittende på sengen en stund og kikke ut mot skogen.

Det er sikkert bare mine egne traumer som spøker, tenkte hun og reiste seg for å slukke taklampen.

Da hun nærmet seg døren, hørte hun nok en gang hvordan det knirket i de gamle trebordene utenfor. Med forsiktige steg forsvant en eller annen bortover i korridoren.

3

Mandag

Da Mija Wadö steg inn på kontoret sitt på politistasjonen i Vasa, gikk hun rett bort til vinduet og åpnet lufteluken. Fraværet hennes og den siste ukens varme hadde satt sine spor. Det overrasket henne at avdelingens resepsjonist, Marianne Ljunggren, også kalt Snutmorsan, ikke hadde kommet på tanken om å lufte. Hun pleide å huske på alle småting som alle andre glemte.

Mija la fra seg mobiltelefonen på skrivebordet og sank ned i kontorstolen. Hun trykket på datamaskinen og lente seg mot ryggstøet. Det var sju minutter igjen til morgenmøtet skulle begynne.

Vanligvis gikk Mija direkte inn på lunsjrommet, men etter å ha vært hjemme i flere måneder føltes det mest naturlig å begynne med å stikke innom sitt eget kontor. Innboksen flommet antakelig over. Som ventet plinget det i vei så snart hun hadde logget seg inn. Hun så hvordan tallene som viste antallet innkomne e-poster, økte i samme takt som tallene på bensinpumpens måler når hun fylte bensin på bilen. Da antallet uleste e-postmeldinger var kommet opp i hundre og førtito og tallene bare fortsatte å stige, lukket hun ned e-posten og sa til seg selv at det fikk bli dagens første oppgave etter morgenmøtet. De fleste var antakelig internmeldinger som gjaldt etterlyste personer eller informasjon om kurs man kunne melde seg på. Størstedelen var nok ikke engang aktuelle lenger.

Det pep i mobiltelefonen. Det var en sms fra Sara, Mijas bestevenninne. Lykke til i dag! lød meldingen, fulgt av et rødt hjerte. Sara hadde vært Mijas venninne helt siden de gikk i barnehagen. Mija ble varm innvendig og tastet møysommelig inn et takk, fulgt av et hjerte, til svar.

Det kilte i magen da Mija tenkte på at hun ganske snart skulle treffe igjen kollegene for første gang på evigheter. En del av henne hadde håpet på at Ronnie fortsatt kom til å være på stasjonen, men samtidig var hun lettet over at de ikke ville behøve å møtes. Pulsen steg hver gang hun tenkte på ham.

For å tenke på noe annet så hun seg rundt i rommet. Det så ut omtrent som det pleide, med unntak av at noen hadde ryddet opp på skrivebordet hennes. Blokkene med post-it-lapper lå i en sirlig og rett haug, alle pennene sto i penneholderen, og bordplaten så ut til å ha blitt tørket av ganske nylig. Da hun kikket ned under skrivebordet, så hun at papirkurven var tom, men lappene på oppslagstavlen var uforandret. Arkivmappene i den enkle bokhyllen på den motsatte veggen sto også der de pleide. Til hennes overraskelse hadde fredsliljen i vinduskarmen begynt å blomstre. Marianne hadde nok sørget for å vanne den jevnlig mens Mija hadde vært borte. Noe hun mer enn gjerne kunne få fortsette med. Det ville med stor sannsynlighet ikke vare mer enn et par uker før den sto og hang igjen, hvis Marianne stolte på at Mija skulle ta hånd om den.

Noen har i alle fall hatt glede av at jeg ikke har vært på jobben, tenkte Mija og smilte skjevt mot den frodige planten.

Samtidig la hun merke til at Marianne også lot til å ha skiftet gardiner i rommet. Nå hang det en mintgrønn blondekappe over vinduet, noe Mija var sikker på at det ikke hadde gjort tidligere. Hva slags gardin hun hadde hatt før, hadde hun ingen anelse om. Hun kunne ikke engang huske hvilken farge den hadde hatt, bare at den ikke hadde vært mintgrønn.

En uventet banking fikk henne til å rykke til. Forsiktig gled døren opp, og Anya Appels ansikt kom til syne i døråpningen. Med et unnskyldende smil kikket hun inn. Mija ble overrasket over hvor langt håret hennes hadde rukket å bli. Bare noen uker før Mija ble sykemeldt, hadde Anya snauklippet alt håret sitt. Nå hadde Anya fem centimeter med hår midt oppe på hodet og var barbert på sidene. Håret oppe på hodet hadde hun dratt til høyre side ved hjelp av hårgelé.

«Hei …,» sa hun litt nølende og rettet på luggen som falt ned i pannen. «Jeg tenkte at jeg bare skulle stikke innom og si … hei … før vi begynner.» Usikkert så hun på Mija. «Hvordan går det? Jeg mener, hvordan har du det?»

«Jo, det går … bra,» svarte Mija med et svakt smil. «Det føles fint å være tilbake.»

At Anya kom innom kontoret hennes, betydde at kollegaen virkelig brydde seg om henne på ordentlig. Alle på avdelingen visste at Anya ikke sa et eneste ord før hun hadde fått minst én kopp kaffe. Hun var den eneste som gikk inn på lunsjrommet uten å si god morgen. Likevel var det ingen som tok seg nær av det.

I døråpningen ble Anya stående. Hun så på Mija på en måte som fikk henne til å undre på om Anya forventet at hun skulle fortelle noe mer. Men hva skulle hun si?

Fra korridoren hørtes lyden av de andre kollegene. Sommerfuglene i magen var tilbake da Mija hørte stemmene deres. Snart skulle hun møte dem alle.

Anya kremtet og kastet et blikk i retning av lunsjrommet.

«Det begynner visst å bli tid for morgenmøtet,» sa hun. «Forresten er Ronnie tilbake på avdelingen nå i sommer.»

4

Salen var luftig, med grove trebord på gulvet og stor takhøyde. Akkurat som i Biancas og Elins rom var veggene dekket av gulnede tapeter, men her var de ikke prydet med et medaljongmønster. I stedet var de hvit- og rødstripete. Rundt om i det store rommet sto enkle trebenker utplassert.

Leiren hadde pågått i en uke, men Bianca kunne fremdeles ikke avgjøre om hun likte leirskolen eller ikke. Samtidig som den var slitt og hadde et skrikende behov for renovering, var den likevel på en måte litt koselig med alle sine gamle detaljer. Men den mugne lukten ble de ikke kvitt, uansett hvor mye de luftet. Heldigvis var ikke lukten like påtakelig i hennes og Elins rom.

«Er det ingen som vet når Elin forsvant i natt?» spurte Julius, som var leirens pastor.

Bianca kom til å tenke på at han så ut som om han var like gammel som tapetene. Samtidig som han stilte spørsmål, vandret han frem og tilbake langs den ene kortsiden i salen og dro hånden gjennom det rufsete, gråsprengte skjegget. Midt oppe på hodet, blant de kortklipte, grå hårstråene, hadde han en bar flekk. Som en liten øy. Litt lenger unna Julius sto Kerstin, leirens leder, og så på jentene. Blikket var varmt og mykt, overhodet ikke så stivt som hos Julius. Håret hennes var kullsvart med naturlige, grå striper. Som oftest hadde hun det oppsatt i en stram knute i nakken. På nesen hvilte et par briller som var festet i en snor som hang rundt halsen hennes. Hadde det ikke vært for at kvinnen, som nærmet seg sytti år, var veldig rask og i god form, hadde hun sett ut som en typisk mormor eller farmor som tilbrakte dagene med å stå på kjøkkenet og by på nybakte boller og varm melk så snart man kom på besøk.

En lang stillhet la seg over rommet. De fleste av jentene så på hverandre og vekslet noen raske blikk. Bianca unngikk øyekontakt med de andre og så ned i gulvet.

«Bianca?» sa Julius og stanset opp foran henne. «Dere deler jo rom. Merket du ikke når hun forsvant?»

Sakte løftet Bianca blikket. Nervøst gned hun håndflatene mot hverandre. Hun åpnet munnen, men lukket den igjen. Forsiktig ristet hun på hodet.

«Du vet ikke?» sa Julius. «Men var hun fremdeles på rommet da du gikk og la deg?»

Bianca nikket.

«Og hun var fortsatt der til du hadde sovnet?»

«Ja.»

«Og du er sikker på at du ikke våknet da hun forlot rommet?» fortsatte Julius.

Bianca nikket igjen.

«Jeg må ha sovnet ganske tidlig, tror jeg,» løy hun.

«Dere andre, da? Vet dere noe?» Julius rettet oppmerksomheten mot de åtte andre jentene, én om gangen. Ingen sa noe. En del av jentene ristet så vidt merkbart på hodet.

«Det er veldig viktig at dere forteller det dere vet,» innskjøt Kerstin og tok et skritt frem. «Før morgensamlingen kontaktet vi Elins foreldre med et håp om at hun kanskje hadde dratt hjem, men der var hun heller ikke. Som dere sikkert forstår, må vi melde fra til politiet hvis hun ikke dukker opp.»

Bianca stivnet. En stund begynte hun å tvile. Burde hun fortelle til Julius og Kerstin hvor Elin hadde gått? Men hun hadde jo lovet at hun ikke skulle si noe.

Fra øyekroken så hun hvordan Nicole, som var leirens mest selvsikre og mest irriterende jente, kastet et blikk i hennes retning. Som vanlig hadde Nicole et tykt lag med svart eyeliner og øyenskygge, og det like svarte, kortklipte håret var tilrufset i en punkete frisyre. I nesen hang det en sølvfarget ring. Så lenge leirskolen hadde vart, hadde Nicole hatt den venstre underarmen inntullet i en hvit bandasje, og i dag var intet unntak. Da en av de andre jentene hadde lurt på hvorfor hun hadde bandasje rundt armen, hadde Nicole frest: «Det skal du drite i!» Men Laura, som hadde blitt Nicoles nærmeste venn i leiren, hadde sladret om at det var for at ingen skulle se arrene fra den gangen hun hadde skåret seg selv med et barberblad. Bianca undret på hva Nicole overhodet gjorde i leiren, men antok at det var en måte for henne til å komme bort fra fosterforeldrene for en stund.

«Tror dere at det kan ha hendt Elin noe?» spurte Agnes.

Bianca hørte hvor engstelig hun lød.

Ved siden av Agnes satt Maya. Som vanlig hadde hun heklenålen i hånden og et lyserødt garnnøste hengende ned i fanget. Med den heklede T-skjorten, de store, runde brillene med den tynne, sølvfargede innfatningen og det kaffebrune håret flettet i en lang, tradisjonell flette som hang nedover ryggen, så hun ut som en ung variant av en gammel kone. Maya kom fra en strengt religiøs familie og hadde en veldig dominerende mor. Det ville ikke overrasket Bianca om det var Mayas mor som hadde bestemt hvilken frisyre datteren hennes skulle ha. Ofte henviste Maya hardnakket til noe som moren hennes hadde sagt. Stolt hadde Maya forklart hvor mye tid de tilbrakte sammen gjennom sin felles interesse: å drive med håndarbeid. Bianca kunne ikke huske at hun en eneste gang hadde sett Maya delta i en samling uten heklenålen og garnnøstet. På leirens første dag hadde Maya fortalt at hun heklet en babybody til sin nyfødte niese. Bianca la merke til at det ikke kunne vare lenge før den var ferdig.

«Vi tror ingenting akkurat nå. Vi håper bare at Elin skal komme tilbake så snart som mulig. I god behold,» sa Kerstin beroligende.

Bianca la merke til at Julius bar en tynn, lyseblå skjorte under dressjakken, et mørkegrått slips og langbukse med press. Det var første gang han var kledd i litt farger. Hittil hadde skjortene hans vært hvite, svarte eller grå. Kerstin hadde et ankellangt, svart plisséskjørt og en tynn, lyslilla bluse. Hennes klær hadde betydelig mer farge, og noen ganger hadde de også hatt litt mønster, selv om hun også var strikt kledd. De fleste av jentene hadde tynne topper med smale skulderstropper og korte jeansshorts, utenom Bianca, som hadde en hvit T-skjorte med et stort blomstertrykk foran, og en lyseblå, vid tøyshorts som rakk henne ned til knærne.

«Som vanlig avslutter vi morgensamlingen med en bønn,» sa Julius og stilte seg ved podiet. «Etter samlingen fortsetter vi som planlagt med formingstimen, men først folder vi våre hender og ber. Herren, vår Fader …»

Da Julius begynte å lire av seg bønnen, lukket han og Kerstin øynene. Bianca passet på å hale frem mobilen fra shortslommen og sendte en Snapchat-melding til Elin.

Hvor er du?! Du lovet å være tilbake før frokost. J & K ringer kanskje politiet. Ta kontakt!

5

Det var en merkelig følelse å stige inn i lunsjrommet. Delvis fordi hun ikke hadde sett kollegene på over tre måneder, og delvis fordi det som regel var hun som var først på plass om morgenen. Smilende hilste alle på henne. Til og med den norske kollegaen hennes, Mette, som hadde begynt i avdelingen ved årsskiftet, så oppriktig glad ut. Så snart småpraten var over, innledet sjefen, Elof Wallin, møtet om aktuelle saker, etterforskninger som Mija ikke hadde noen anelse om.

For å ha noe å konsentrere seg om i mellomtiden tok Mija en slurk av kaffen og rettet blikket ned mot hendene sine, som klemte om porselenskoppen med Mummimotiv. Det var rart ikke å henge med i jobbpraten.

Bevisst unngikk Mija å se i Ronnies retning. Hennes ti år yngre kollega hadde til å begynne med vikariert for Hasse, før Mette begynte i avdelingen og overtok jobben hans da Ronnie dro til Tammerfors og begynte på hundeførerutdanningen sammen med schæfertispen sin, Jaava. Med sine drøyt én meter og nitti fra strømpelesten til issen var Ronnie en av de få som fikk Mija til å føle seg lav med sine nesten hundreogåtti centimeter. Dessuten hadde han lyktes med å trollbinde henne med sine dypblå øyne allerede under deres første møte. Nå hadde han også lagt seg til litt skjegg, noe som fikk ham til å se – om mulig – enda kjekkere ut. Modnere på et vis.

«Jeg og Mette avhørte jo forresten Isac på fredag før jeg dro hjem,» sa han.

Så snart han nevnte avhøret, begynte Mette å flire. Hun strøk bort et hårstrå av det skulderlange, bølgete, honningblonde håret som hadde falt ned i ansiktet hennes. Mette var rundt førti år, men så uforskammet bra ut for alderen. Dessuten var hun alltid pent kledd i figursydde dressjakker, ettersittende, smale jeans og støvletter med hæl.

«Var det den guttungen som dere tok på fersk gjerning utenfor en skole på torsdag?» spurte Jens Bergqvist.

«Jepp, nittenåringen som er mistenkt for narkotikalovbrudd,» nikket Ronnie.

«Og han hevdet selvsagt at det ikke var hans?» sa Bergqvist med et skjevt smil, mens han la armene i kors og lente seg tilbake i stolen. «Skal jeg gjette – det var noen som hadde plassert jointene i skolegården. Han hadde bare tatt dem opp for å se hva det var, og han ville aaaaldri kommet på tanken om å røyke dem og hadde aaaaldri noensinne sett dem før?»

Ronnie og Mette lo.

«Det kunne vi jo ha tenkt oss, men nei,» sa Ronnie. «Dere kommer ikke til å tro deres egne ører, men guttungen innrømmet alt sammen.»

Hevede øyenbryn og forbausede utrop spredte seg rundt bordet. Følelsen av utenforskap vokste seg enda sterkere hos Mija.

«Ja, forklaringen hans var,» fortsatte Ronnie og kjempet for å undertrykke latteren, «at han selvfølgelig ikke kunne ta med seg hasjen når han dro og hilste på mormoren sin! Og i tillegg virket han irritert over at vi ikke viste forståelse for oppførselen hans.»

«Ja, han henvendte seg til og med til Ronnie og spurte ham hva han ville gjort – om han ville tatt med seg hasjen til mormoren sin, eller valgt å gjemme dopet et sted,» la Mette til.

Latteren i rommet runget. Mija svelget hardt og forsøkte seg på et smil. Alle virket så sammensveiset. I løpet av sine snart sju år på stasjonen hadde hun aldri følt seg så utenfor som hun gjorde nå.

Var hun virkelig klar til dette? Legens råd om at hun burde vært hjemme i minst en uke til, føltes ikke lenger så dumt. Akkurat nå var hun glad for at hun hadde avtalt en time hos Bettan, psykologen sin, som hun skulle møte like før lunsj.

«Så hans forklaring på grunnen til han skulle gjemme en eske med ferdigrullede jointer i en skolegård, var at han ikke kunne ta dem med hjem til mormoren sin?» sa Bergqvist og tørket bort en tåre fra øyekroken.

«Nettopp,» sa Ronnie. «Vi kan vel konstatere at det fortsatt finnes idioter her i verden!»

Bergqvist lo høyt et par ganger, før han ble alvorlig.

«Men for en jæklig flaks at skolen er stengt og elevene har sommerferie. Hadde det skjedd i skoleåret, ville kanskje noen av barna funnet dopet hvis han hadde klart å gjemme det,» sa han. «Forresten, opplyste du ham om at hasj ofte blir spedd ut med eselbæsj?»

Et nytt latterutbrudd spredte seg raskt rundt bordet.

«Å ja, det kan du være sikker på! Og jeg kan fortelle deg at det ikke ble mottatt med glade miner akkurat,» sa Ronnie.

«Sa gutten noe om hvem han jobbet for?» spurte Anya.

Ronnie ristet på hodet.

«Han er livredd for å sladre. Vegrer seg fullstendig for å si noe.»

«Som vanlig da, med andre ord,» konstaterte Anya.

En banking på dørkarmen til lunsjrommet fikk alle til å tie og snu seg dit.

«Håper jeg ikke forstyrrer,» sa Marianne og holdt en lysegul post-it-lapp i den ene hånden.

«Nei, det er ingen fare,» sa Elof, som hadde vært opptatt med å spise en croissant, noe bordet omkring ham bar tydelig preg av.

Mija takket lettet resepsjonisten i tankene. Kanskje kollegene fikk noe annet å fokusere på nå, noe aktuelt som hun også kunne ta del i.

«Jo, altså, det har kommet en henvendelse om en forsvinning. Det pågår visst en frikirkeleir i Köu…» Marianne nølte ved ordet og kastet et blikk ned på lappen.

«Köuros,» fullførte Mija, og grøsset så snart hun hørte Marianne nevne en frikirkeleir.

«Takk,» sa Marianne og så opp på Mija. «Vet du hvor det er?»

«Ja, det ligger i Pensala, som er nabobyen til Oravais.»

«Ja vel, på den måten,» sa Marianne overrasket. «Da finner du kanskje frem til Himmelgården?»

«Ja, det finnes bare én frikirkelig leirskole i Pensala. Hvor lenge har personen vært forsvunnet?» Mija gled inn i politirollen igjen med det samme.

«Siden i går kveld,» sa Marianne. «Men de virket ikke særlig urolige.»

Mija hevet øyenbrynene.

«Hvorfor har de i så fall anmeldt det?» sa hun.

«Den forsvunne er Elin Jungell,» forklarte Marianne.

Noen av kollegene kom med noen dempede sukk.

«Ja vel?» sa Mija og så uforstående på Marianne og de andre i rommet.

«Det var hun som ble meldt savnet av sin urolige mor for bare et par uker siden,» forklarte Mette. «Senere viste det seg at hun bare hadde dratt hjem til kjæresten sin.»

«Det rakk å bli et ganske stort oppstyr før vi fant henne,» innskjøt Elof.

«Men Mija, var det ikke du som ba moren om å kontakte oss?» sa Mette.

«Mener du moren som ble tipset om å snakke med meg da hun ikke visste hva hun skulle gjøre?» sa Mija, og mintes en oppskaket kvinne som hadde ventet på henne utenfor porten til leilighetsbygget hennes da hun kom hjem.

Mette nikket. Selv hadde Mija aldri fått vite hvordan det gikk, siden hun var sykemeldt.

«Uansett, nå er jenta forsvunnet. Igjen,» sa Marianne og rettet på den irrgrønne brilleinnfatningen. «Leirens pastor insisterte på at vi kommer og tar imot en formell etterlysning, og jeg lovet at dere kommer så snart dere kan.»

«Og denne gangen er de sikre på at hun ikke bare har dratt hjem til kjæresten sin?» sa Bergqvist og gynget på stolen. Noe han gjorde bare når Ronnie befant seg i nærheten.

«Det nevnte de ingenting om,» sa Marianne og rakte post-it-lappen til Elof, som tok imot den.

«Ja ja, da er det vel bare for oss å dra ut og ta imot en formell etterlysning, da,» sa han og la til: «Mija og Ronnie, dere får dra ut på dette. Dere andre blir igjen og jobber videre med denne narkotikasaken.» Elof reiste seg og skjøv inn stolen for å markere at møtet var slutt.

Forsiktig kastet Mija et blikk i Ronnies retning. Hun smilte anstrengt da han møtte blikket hennes.

«Kommer du?» sa han.

«Ja …» Hun nølte et øyeblikk. «Jeg må bare gi beskjed til Bettan om at vi blir nødt til å utsette timen.»

«Bettan?» sa Ronnie.

«Psykologen.»

«Aha … Men er det greit at du hopper over timen, da?»

«Ikke noe problem,» forsikret Mija.

«Ok, men da går jeg ned i garasjen og kvitterer ut en bil i mellomtiden, så sees vi der om et par minutter?» foreslo Ronnie.

Følelsen av skrekkblandet fryd fylte Mija da hun tenkte på at hun og Ronnie skulle dra de seks milene til Pensala, alene sammen i en bil.