Arne Svingen

Forbrytergeniet

Arne Svingen

Forbrytergeniet

DET ER SOM om temperaturen synker idet mannen som går under navnet Slasken kommer inn i rommet. Øyenbrynene ligner skogholt, og en pistrete hestehale snor seg nedover den kraftige nakken. Ansiktet er fullt av knivarr, og han halter på det ene beinet.

Herjulv lurer på om Slasken er et kallenavn eller noe moren hans syntes var en god idé da hun sto ved døpefonten. Han følger med mens Slasken går med tunge steg helt fram til krakken. Selv sitter han i skinnstolen som er elektrisk, og som kan snurre fortere enn en karusell. Faren til Herjulv sitter som alltid bak skrivebordet, laget av en tropisk tresort og stort som en dobbeltseng. Stolen hans er polstret og enda større enn Herjulvs.

Slasken ser først på faren, før blikket glir bort på Herjulv.

– Ungen bør kanskje gå, sier han med dyp stemme.

– Herjulv er ingen unge. Han er snart tenåring, opplyser faren.

– Men vi skal jo snakke om liv og død og sånt som ikke er helt lovlig, og det passer kanskje ikke …

– Si meg, avbryter faren. – Lærte du alt først da du ble voksen?

– Eh, nei, jeg lærte jo noe som barn, men ikke …

– La meg være tydelig: Lærte du den gang sånt som du har bruk for i jobben din i dag?

– Tror ikke det.

– Nettopp. En helt ubrukelig oppvekst. Sånn er det ikke i min familie. Du kan få sette deg nå.

Slasken setter seg på den lille krakken og holder på å falle av når han merker at det ene stolbeinet er kortere enn de andre. Herjulv og faren veksler fornøyde blikk.

– Balanse er viktig i livet, sier faren.

– Jeg prøver jo.

– Hva har jeg sagt om å prøve?

– At jeg ikke skal prøve, men garantere.

– Nettopp. Fortell, hva er det som har skjedd?

– Jo, vi skulle jo rane den derre gullsmeden i går. Sånn som vi planla. Vi hadde jo med alt innbruddsstæsjet og skaffa en ny fluktbil og greier. Men så kjenner Mary igjen en fyr som sitter i en bil på andre siden av gata. Hun veit at han er snut. Det kan bare bety én ting: De venter på oss.

– Hvordan kan de vente på oss?

– Det var det jeg også lurte på. Så jeg har tenkt litt. Og ja, eh, jeg tror kanskje vi har en snitch.

– I vår organisasjon? En som tyster til politiet?

– De visste at vi skulle komme. Hadde ikke Mary gjenkjent han snuten, ville vi vært bura inne.

– Hvem er det som snitcher? Er det deg?

– Nei, det er da ikke meg. Da ville jeg ikke turt å komme hit. Men vi må finne ut hvem det er! Vi må kverke noen!

Faren ser bort på Herjulv, som rister nesten umerkelig på hodet.

– Men vi vet jo ikke hvem vi skal ta livet av, sier faren.

– Nei, men om vi tar livet av noen, tør kanskje ikke snitchen å snakke med politiet igjen. Eller så kan vi kappe noen fingre.

Herjulv rister forsiktig på hodet igjen.

– Vi kan da ikke ha en masse ansatte uten fingre. Tenk hvis de skal skyte. Å nei, jeg har visst ingen fingre. Hjelp, hva skal jeg gjøre. De får ikke engang pusset tenna. Vil du ha færre fingre og dårlige tenner?

– Nei, jeg vil jo ikke det. Men jeg ville bare si ifra.

– Fint, da har du sagt ifra. Jeg må tenke på dette.

Slasken skjønner tegninga og skynder seg mot døra. Så fort han er ute og har lukket etter seg, ser faren bort på Herjulv med et fortvilet uttrykk i ansiktet.

– Hva er det som skjer nå? En tyster i organisasjonen? sier faren med sutrete stemme og klør seg i hodet. – Uff. Så fælt alt dette er. Men var jeg flink, da? Fikk jeg respekt, tror du?

– Du var ikke så verst, svarer Herjulv. – Bortsett fra at det der med tannbørsten ble litt feil.

– Ja, det er sant. Kriminelle skal ikke bry seg om rene tenner. Er det ikke litt rart egentlig? Man kan jo være kriminell og ha fine tenner?

– Jo da, men vi trenger ikke å prate om det.

– Det skal jeg huske på. Ingenting om tenner. Men avkappede fingre er ok?

– Ja, ingen liker å mangle fingre.

– Nettopp. Men hva gjør vi nå, Herjulv? Vi har en tyster som snakker med politiet? Da blir jo folk lei seg.

– Sinte, pappa. De blir ikke lei seg. De blir sinte.

– Jeg glemmer alltid det der med at man skal være sint i denne jobben. Herregud, Herjulv, jeg er så glad for at jeg har deg. Du er heldigvis forbrytertalentet i familien. Akkurat som bestefaren din. Det hoppet liksom over meg. Jeg liker best frimerker og det fine skrivebordet mitt. Men hva skal vi gjøre hvis vi ikke skal kappe fingre?

– Jeg har tenkt litt på kriseplan X.

– Det er et veldig bra navn på en plan. Vi går for den.

Faren viser tommelen opp.

– Vil du høre kriseplan X også? spør Herjulv.

– Det er lurt. Fortell meg alt.

FILIP KOMMER INN i skolegården og ser seg rundt. Han er ikke forelsket i Birte. Han er ikke forelsket i Mira. Han er ikke forelsket i Pernille. Han er ikke forelsket i Jamila. Og han er i hvert fall ikke forelsket i Laila.

Idet han går forbi Laila, dytter han henne hardt.

– Hva er det du gjør? sier Laila sint idet hun holder på å falle.

– Klarer du ikke å stå på beina, eller? sier han og strener videre.

– Superdust! roper hun etter ham.

Han treffer Ted borte ved B-inngangen og gir ham high five, low five og middle five. Det siste er et slag i magen, som noen ganger får Ted til å hoste og ønske at kameraten var litt svakere. Innimellom svarer han med et neseklyp som får Filip til å skrike, bare for å understreke at han ikke slipper unna med alt.

– Laila ser helt nørd ut, sier Filip.

– Gjør hun det? sier Ted. – Jeg synes hun er ganske søt.

– Hun er ikke mye søt. Hun er styggere enn rektor.

– Men rektor er jo en voksen mann med skjegg.

– Stakkars den som blir kjæreste med henne.

– Sa du kjæreste? Vil du at jeg skal spørre om …

– NEI! Du spør ikke om noe som helst.

– Jeg kan hjelpe deg, vet du.

– Jeg trenger ikke hjelp. Og sånn gjør ikke venner mot hverandre.

– Hva er det vi ikke gjør? Får kjærester?

– Æsj, nei, de kommer bare i veien og ligner på rektor. Men greit, du kan bare få deg kjæreste. Kjør på. Spør hvem som helst, bortsett fra Laila.

– Hvorfor ikke henne? Er hun opptatt?

– Nei, hun er bare veldig, veldig stygg. Ser ut som en gorilla. Ikke snakk om henne igjen.

– Hvis hun gjør noe sprøtt, kan jeg vel ikke la være å fortelle om det?

– Da må vi ha et kodeord for henne.

– Vi kan kalle henne rektor.

– Det finnes jo allerede en rektor.

– Men han kan hete rektor med skjegg. Hun kan bare hete rektor. Hun har jo ikke noe skjegg, hun har jo bare sånn veldig fint, glatt hår.

– IKKE SI SÅNN! roper Filip.

– Men se på henne, da.

– JEG VIL IKKE SE PÅ HENNE!

Filip snur brått og begynner å gå mot A-inngangen. Ted følger etter.

– Vent, da, Filip. Jeg skal skjerpe meg. Jeg lover.

Filip stanser opp.

– Ja, du kan ikke holde på sånn. Hvis ikke så …

– Hva da?

Filip er et hode høyere enn Ted og legger armen rundt nakken på kameraten. Han trekker Ted inntil seg og gnir den knyttede neven inn i det mørke håret hans.

– Da får du en frisyre som er styggere enn skjegget til rektor, sier han og gnir alt han kan.

– Bare vent, du, sier Ted.

I neste øyeblikk ligger de på gulvet og ruller et par ganger rundt mens begge prøver å gni hverandres skaller. Selv om Ted er svakere enn Filip, har han alltid vært raskere. Dessuten er det Filip som har lengst hår og får den villeste kokos-frisyren. Etter et par klønete runder bryter begge ut i latter og blir liggende på ryggen og se opp i taket mens de puster ut.

– Fy søren, så barnslige dere er, sier Pernille da hun passerer.

– Vet du hva? sier Filip og ser bort på kameraten.

– Tror du virkelig jeg vet hva?

– Denne skolen er så utrolig boring. Jeg kjeder meg i hjel.

– Helt enig. Her skjer det absolutt ingenting.

– Vi burde gjøre noe med det. For eksempel starte det detektivbyrået som vi har snakket om.

– Jeg vet ikke om jeg orker akkurat i dag, sier Ted.

– Typisk deg å utsette alt til i morgen.

– Ja, det er jeg faktisk dødsflink til. Du er nok flinkere til å si at vi må gjøre ting, og så ikke gjøre det.

– Det er godt vi har forskjellige talenter.

De stirrer inn i lysstoffrøret uten å si noe.

– Kanskje vi burde reise oss? sier Filip.

– Bare hvis det skjer noe på dette stedet.

– Da tror jeg vi blir liggende veldig lenge.