Hanna og Jakob Blixt

Historivokterne

Oppdraget i London

Oversatt av Hanne Lorentzen

Hanna og Jakob Blixt

Historivokterne

Oppdraget i London

Oversatt av Hanne Lorentzen

Prolog

Den mørke høstkvelden som omga kvinnen bak rattet, var like dyster som følelsen hun kjente på. Regnet høljet ned, og trommingen mot taket var nesten øredøvende. Bilen slingret da et kraftig vindkast tok tak i den, og hun la en beskyttende hånd på boken som lå på setet ved siden av henne. I bakspeilet kastet hun et langt blikk på babyen, som sov fredelig i bilsetet til tross for uværet. Den lille gutten skulle snart få et nytt liv. Et liv fullt av muligheter. Selvfølgelig ville hun savne ham, den myke huden og gurglende latteren, til tross for den korte tiden hun hadde hatt ham hos seg. Men hun hadde ikke noe valg.

Ting hadde ikke gått som planlagt. Kvinnen trakk pusten dypt og vred om bilnøkkelen. Motoren hostet i gang, og vindusviskerne begynte å gå taktfast. Hun kjørte ut på veien i retning av byen. Hun skulle etterlate ham der, etter å ha forsikret seg om at han var i trygge hender, og så skulle hun kjøre av gårde uten å røpe seg. Hun hadde viktigere ting å tenke på, minnet hun seg selv om. Igjen kikket kvinnen i bakspeilet på det rolige babyansiktet, med haken hengende slapt ned. Et skarpt lysglimt blendet henne idet en bil gled inn bak dem uten forvarsel. Hun myste og tråkket forsiktig på gassen.

– Hold avstand, din idiot! mumlet hun.

Men i stedet økte bilen farten. Ved neste kryss svingte kvinnen til venstre, selv om det var en omvei. Den andre bilen gjorde det samme. Hun kjørte forbi en kirke, over en bakketopp og svingte skarpt til høyre for å riste av seg den andre bilen, som fremdeles lå på hjul bak henne. Hun vurderte å stoppe og spørre hva i alle dager den andre sjåføren drev med, da hodet hennes ble slengt bakover med et dunk. Pulsen skjøt i været. I stedet for å stoppe tråkket hun på gassen i panikk. Om hun hadde vært i tvil tidligere, var det nå klart at sjåføren i bilen bak var ute etter henne. Hun svingte til høyre og deretter til venstre igjen i et forsøk på å riste av seg forfølgeren, hele tiden med et engstelig blikk i bakspeilet. Det var nok derfor hun ikke så treet som hadde veltet i stormen og lå tvers over veien. Hun hørte noen skrike og lurte forvirret på om det var henne selv, barnet eller bilbremsene. Så ble alt svart.

Føreren av den andre bilen steg ut. Brydde seg ikke om kvinnen som var blitt slengt ut av bildøren og lå bevisstløs i grøfta, og heller ikke om barnet i bilsetet, som mirakuløst nok så ut til å være uskadd. Vedkommende strakte bare hånden rolig inn gjennom det knuste bilvinduet og grep boken.

1

– Er jeg virkelig nødt til å være sammen med Milton? sa Iona lavt.

Røyskatten kremtet. Det var det elevene i 7. klasse på Pepper Hill School i Cork i Irland kalte læreren sin når han ikke hørte dem. Han var høy og tynn med spisst ansikt, rett nese og korte armer. Nå satte han de små, runde øynene, som var innrammet av like runde briller, i Iona. Samtidig strøk han de knoklete fingrene langsomt over bukkeskjegget og gned det mellom tommel og pekefinger. I den andre hånden holdt han pekestokken i et fast grep. Jakken gled opp da han bøyde seg frem, og blottet et ildrødt slips med en nål som forestilte en svart ravn. Under armene hans var to gule ringer synlige på den beige skjorten.

Iona måtte anstrenge seg for ikke å rynke på nesen. I stedet holdt hun pusten.

– Det er INGEN som vil være sammen med Milton, sa han med silkemyk stemme. – Du får bare holde ut denne gangen.

Det hørtes et kor av fnising, og alle snudde seg og så på Milton, som satt bakerst i klasserommet. Han kjente blikkene svi.

Alle fniste, bortsett fra Anto, en mørkhåret fyr med fregner på nesen, kantete ansikt og brune kordfløyelsbukser. Han stirret olmt på Milton, som kikket ned i pulten. Ordene til Røyskatten hadde truffet Milton som et slag i ansiktet. Om han hadde kunnet synke gjennom gulvet, ville han ha gjort det. Og så ville han ha kommet seg ut av gymsalen, løpt forbi tauene og taustigene og forsvunnet ut gjennom skoleporten. Han ville ha slengt beinet over sykkelen og tråkket så fort han kunne mot skogen, til det hemmelige stedet sitt. Stedet han alltid forsvant til når han trengte å være i fred. Litt etter litt hadde han bygget seg en hytte der, mellom tre eiketrær. På sykkelen hadde han fraktet planker, spiker og en stor fillerye som han hadde kjøpt for egne penger i en bruktbutikk. Han hadde til og med anlagt en hage utenfor hytta og sådd gulrøtter og gresskar og satt poteter. Det kunne være godt å ha, i tilfelle krig eller noe, hadde Milton tenkt. Ingen andre visste om gjemmestedet, der var han trygg. Grønnsakene hadde allerede begynt å vokse seg store. Jo, Milton hadde nok grønne fingre. Det ville ha vært en fordel med en bekk i nærheten. Han hadde lånt gjødsel fra en hestehage et lite stykke unna. Fostermoren Beatrice hadde kjøpt frøene til ham. I bursdagsgave hadde fosterfaren Charles gitt ham de redskapene som sto på ønskelisten: en rive, en spade og en vannkanne. Charles hadde ristet overrasket på hodet da han hørte hva Milton ønsket seg.

– Milton er en merkelig gutt, sa Charles til Beatrice en kveld de trodde Milton sov.

Men ikke engang de visste hvor Milton gjemte seg, bortsett fra at det var i skogen, og at han var der sammen med venner. Det var det Milton hadde sagt. Han likte egentlig ikke å lyve, men han ville ikke at de skulle bekymre seg. De måtte gjerne tro at han hadde venner, noen å tilbringe de lange dagene med når de var bortreist på jobb og han var hjemme alene.

– Slapp av, mamma. Jeg skal henge med Michael og John, pleide han å si til Beatrice når hun sendte ham det blikket.

Og det gjorde hun hver gang hun skulle reise fra ham, noe som bare fikk det til å føles enda verre. Milton likte ikke å se henne så trist. Han hadde ikke tenkt å fortelle henne at Michael og John slett ikke var kamerater av ham, slik hun trodde, men navn på jordbruksredskapene hans. Riven og vannkannen. Han hadde til og med malt øyne og nese på dem.

Både Beatrice og Charles måtte jobbe for å kunne forsørge familien. Det var dessuten ikke helt lett å få jobb for tiden. Det var noe med et børskrakk og tapte sparepenger, såpass hadde Milton fått med seg, selv om han ikke var særlig interessert i økonomi. Ikke at de var direkte dårlig stilt, de hadde mat på bordet, og foreldrene var snille mot Milton. Men Beatrice var svekket etter en sykdom hun hadde hatt som ung. Huden var blek og kinnbeina synlige. Hun hadde ingen reserver å tære på, og legen hadde sagt at det kunne være farlig hvis hun ble syk igjen.

Charles var hyggelig, han også, det var ikke det, men han skjønte seg ikke på Milton. Sant å si var de to vidt forskjellige. Charles var interessert i teknologi og biler, Milton i bøker og historie. Charles hadde rødt hår, en bart som vippet når han snakket, og en mage som fikk skjorten til å gli opp. Milton var høy og tynn, med kortklipt blondt hår og mørkeblå øyne.

Beatrice og Charles hadde aldri valgt å bli foreldre, det hadde bare skjedd. Etter at sosialkontoret hadde mast gjentatte ganger om å få plassere Milton hos dem, hadde de sagt ja til å ta seg av ham i en uke. Beatrice hadde hatt vanskelig for å si nei, siden spørsmålet kom fra en venninne som jobbet der. Milton var blitt funnet forlatt et stykke utenfor byen i en bil som hadde kollidert. Hvem som hadde kjørt den stjålne bilen, og hvem som var foreldrene til gutten, var et mysterium.

Ingen hadde tatt kontakt. Den eneste ledetråden var et sølvkjede med et halvmåneformet anheng han hadde rundt halsen. På baksiden av halvmånen var det inngravert en ørn. På forsiden sto navnet Milton med håndskrift. Anhenget så ut til å ha blitt delt i to, for kanten var taggete. Men den andre delen av smykket var like sporløst forsvunnet som føreren av bilen. Venninnen på sosialkontoret skjønte nok at Beatrice hadde for dårlig helse til å få egne barn, og syntes vel at hun gjorde henne en tjeneste. Den gangen var Milton bare et halvt år gammel. Uken var blitt til en måned, måneden til et halvt år og det halve året til et år. Milton var blitt værende der, og etter hvert hadde Beatrice og Charles knyttet seg til ham. Og han til dem. Årene hadde gått, og ingen andre hadde spurt etter ham. Det hendte at Milton tenkte på de egentlige foreldrene sine, og lurte på hvor han kom fra. Hvis han var blitt kidnappet, hvorfor hadde ingen anmeldt det til politiet? Og hvis det var de egentlige foreldrene hans som hadde kjørt bilen, hvorfor ble de ikke værende på ulykkesstedet? Han forsøkte etter beste evne å holde tankene på avstand, for han skjønte at de bare ville føre til søvnløse netter.

Denne morgenen hadde Beatrice stått i døren til leiligheten deres og vinket til Milton, nok en gang med det triste blikket. Først hadde hun selvsagt sørget for at kjøleskapet var velfylt. De skulle ikke komme tilbake før om en uke.

– Ikke glem at du kan gå inn til Berta hvis du føler deg ensom.

– Nei da.

Milton tvang seg til å smile.

Beatrice hadde bedt naboen Berta om å se til ham innimellom, og han hadde til og med fått tilbud om å bo der. Men han ville helst ikke det. Veggene i leiligheten til Berta var så grå at han ble deprimert så snart han kom innenfor døren. Dessuten kjente han alltid en merkelig lukt når han var i nærheten. Liksom litt søtlig. Milton klarte aldri helt å plassere den. Som om ikke det var nok, nøs han så nesen holdt på å falle av når han var inne hos henne. Han var allergisk mot pels, og spesielt mot de to kattene til Berta, Tuffy og Fluffy. De var noen upålitelige typer. Det ene øyeblikket strøk de seg mot leggen på Milton, for i det neste å angripe den med klørne ute.

– Du klarer deg vel, ikke sant? hadde Beatrice spurt en siste gang.

– Ta det rolig, mamma, jeg skal være sammen med Michael og John etter skolen, hadde Milton svart.

Hun hadde smilt forsiktig til ham før hun gikk. Charles hadde allerede båret ned bagasjen og ventet ute ved bilen, en mørkegrønn boble. Skrittene til Beatrice hadde gitt en trist gjenklang i trappeoppgangen. Milton hadde hørt skrittene hennes da hun passerte det eldre ekteparet Smith, den stillfarne mannen med undulatene, Berta i andre etasje og til slutt den eldre kvinnen med grønn kåpe, vaggende ganglag og stokk i førsteetasje.

Så ble det stille, og gjennom vinduet hadde Milton sett Beatrice gå de siste skrittene bort til bilen. Han hadde stått halvveis gjemt bak en gardin da bilen forsvant. Billysene var blitt svakere i tåken, og snart var det ikke annet å se enn rester av istykkerkjørt løv som lå klistret mot den mørke asfalten.

Milton sukket. Det var tross alt ikke Beatrice og Charles’ skyld at han ikke hadde noen venner. Og det var ikke deres feil at de måtte reise bort på jobb annenhver uke. Det var hans feil. Bare hans. Hvis de ikke hadde vært nødt til å ta seg av ham, ville de kanskje ikke ha måttet jobbe så hardt. Og Milton visste at han ikke var som andre. Han hadde alltid visst og følt det inni seg. Det var som om historien spilte ham et puss. Som om han var født i en annen tid. Mens de andre i klassen ønsket seg ny mobiltelefon, foretrakk han å sitte med nesen i en historiebok. Og hvorfor sende e-post eller SMS når man kunne sende brev? Hvorfor kjøpe nye ting når man kunne reparere det man allerede hadde, eller selv lage det man trengte? De andre elevene syntes at han var rar, og han klandret dem ikke. Derfor holdt han seg oftest for seg selv og snakket minst mulig med dem.

Milton var forberedt. Straks timen var over, var han førstemann ut døren. Han hadde sikkert fått med seg blikket til Anto, den mørkhårede fyren som aldri ville la ham være i fred. Milton hadde ikke tenkt å holde seg på skolen lenge nok til å bli boksesekken hans. Han løp så fort han kunne ut gjennom skoleporten med sekken over skulderen og slengte beinet over sykkelen. Anto kom pesende etter. Han gryntet misfornøyd da han ikke klarte å holde følge. Milton kjente en skur av småstein hagle over seg. Han prøvde å huke seg sammen så godt han kunne. En stor stein traff en av eikene hans, og sykkelen vinglet, men han fortsatte uten å saktne farten og uten å snu seg. Milton skyndte seg unna før noen fikk se de gjenstridige tårene som presset seg frem.

– Ikke tro at du kan stikke av! Jeg er her i morgen og venter på deg! ropte Anto etter ham.