Lukritzia Loven

4

Eirill Seidkvinne

Glemte blodsbånd

Personregister

Eirill Munansdotter | – | seidkvinne
Bjørketeigen
Live Munansdotter | – | Eirills søster (død)
Nikulas Sverresson | – | Lives ektemann og bonde i Bjørketeigen
Bergliot Oleivsdotter | – | Nikulas’ nye kone
Sága Fýrivinr | – | Live og Nikulas’ hittedatter
Dagny og Oda Nikulasdotter | – | Live og Nikulas’ døtre
Munan og Haldor Nikulasson | – | Live og Nikulas’ sønner
Jostein Torbjørnsson | – | smed i Bjørketeigen
Kristina Alvinnsdotter | – | tjenestejente i Bjørketeigen
Narve Halvdansson | – | dreng i Bjørketeigen
Livestovao
Sjovat Munansson | – | Eirills bror
Synneva Torsdotter | – | Sjovats kone
Idunn og Ulvhild Sjovatsdotter | – | Synneva og Sjovats døtre
Tor Sjovatsson | – | Synneva og Sjovats sønn
Stuphedla
Sverre Nikulasson | – | storbonden på Stuphedla
Astrid Eysteinsdotter | – | Sverres kone
Jaran Sturlason | – | dreng på Stuphedla
Pater Isak Audunsson | – | prest på Stuphedla
Gygri | – | tidligere seidkvinne på Stuphedla (død)

Slik sluttet forrige bok

For sikkerhets skyld kastet Eirill et blikk over skulderen og så at Jostein hadde slakket noe av på farten. Men i det samme var det som om bakken forsvant under henne. Hun fløy fremover og landet langstrakt i gresset. Luften ble slått ut av henne, og hun klarte ikke å hente den tilbake med det samme.

Bak seg hørte hun Jostein sette opp farten igjen, og hun rakk så vidt å rulle seg over på ryggen tidsnok til å se ham stanse ved føttene hennes. Tennene hennes hadde etterlatt ham med en rad av små sår over knokene, og det piplet bloddråper fra dem.

Han gliste kaldt. – Røttene på tvers av stiene i skogen løper du lett over, seidkvinne. Men jeg priser Herren for tuene på bøen.

Eirill prøvde å reise seg, men smeden var over henne. Han la hånden over munnen hennes og holdt henne fast nede i gresset.

– Du kan bare prøve å bite meg en gang til, hvisket han. – Da skal jeg sørge for at du aldri ser solen stå opp igjen! Og om du skriker, går det deg like ille!

Han flyttet hånden. Eirill forsøkte å reise seg, men han dyttet henne ned på ny.

– Bli liggende, hveste han og trykket låret hennes hardt ned mot bakken.

– Hva vil du meg? hikstet Eirill gråtkvalt.

– Ikke noe du ikke har villet før, svarte han og løftet på skjorten mens han famlet med linningen på hosene sine. – Om du ikke vil la meg få deg av fri vilje, så tar jeg deg med makt!

– Det skal vi bli to om, sa en stemme like over hodet på henne.

Eirill så opp og oppdaget Jaran. Han så rasende ut.

Men Jostein lot seg ikke skremme av drengens iltre oppsyn.

– Se, Eirill, sa han. – Den heltemodige frieren din har kommet for å redde deg.

– La henne gå.

Jostein bare lo av Jarans krav. – Du hadde et kvinnfolk, sa han. – I all den tid du jaget etter henne, fikk du aldri ektet Sigrunn før sotten tok henne. En lausunge er alt du sitter igjen med.

Jarans knyttneve suste gjennom luften over hodet på Eirill og traff smeden ved neseroten. Han falt bakover og tok seg til ansiktet.

– Ta aldri Sigrunns navn i din munn igjen, din niding! skrek Jaran. Han tok et langt steg over Eirill og grep tak i Josteins skjortekrage.

Blodet rant i strie strømmer fra nesen hans, men han smilte likevel kaldt. – Vil du slåss om henne, er det så? Med et kraftig nikk traff han like i skallen på Jaran, som mistet taket og gikk i bakken.

Eirill krabbet seg på beina og fikk tak i armen til den arge smeden. – Ikke skad ham, skrek hun. – La Jaran være!

Men Jostein langet bare ut med armen og traff henne i magen så hun vaklet bakover. På ny ble luften slått ut av henne.

Hun gispet, men tok seg ikke tid til å hente seg inn igjen. I stedet hoppet hun opp på ryggen hans og la armene så stramt om halsen på ham som hun klarte. – Gi dere, skrek hun og klemte til det hun var god for.

Jostein bøyde seg fremover så hun ramlet like over hodet på ham og landet på baken i gresset. En ilende smerte skjøt oppetter ryggen og tvang tårene frem i øynene hennes.

Jaran sto foran henne og holdt seg til hodet. Det rant blod ut mellom fingrene hans og nedover nesen før det dryppet ned på den hvite skjorten.

– Løp, hvisket han.

– Ja, løp, Eirill! Jostein lo høyt. – Løp til presten! Eller Sverre! Fortell dem hva du og jeg har bedrevet i stua di gjennom vinteren! Fortell dem om barnet du drev ut av din egen kropp i sinne! Gå til dem og tilstå at du er en trollkjerring som lokker menn ut i synd og holder dem for narr!

– Tal ikke om Eirill på det viset!

På ny gjøv Jaran løs på Jostein, og de rullet om hverandre i gresset mens slagene haglet.

Jaran hadde vært i mer enn noen få nevekamper i sitt liv, men Jostein var sterk. Det var lite Jaran kunne stille opp med mot en smed som hver dag svingte den tunge hammeren sin der han hamret ut hestesko og sverd i smia si.

– Jaran! Eirill skrek så det gjorde vondt helt ned i magen.

Jostein fikk rullet ham over på ryggen så han satt oppå ham. Et kraftig slag mot tinningen lot til å ha slått Jaran ut et øyeblikk, for øynene hans åpnet seg ikke igjen med det samme.

Det lynte i stål da Jostein dro kniven ut av slira han bar i beltet.

– Du får hilse Vårherre! ropte han og løftet den høyt over hodet.

Første kapittel

Bjørketeigen, oktober 1355

– Nei!

Eirill grep tak om Josteins arm for å stanse ham, men den sterke smeden ristet henne av seg som om hun var gjort av kyllingfjær.

På ny hevet han kniven, men Jaran slo øynene opp i siste øyeblikk. Han fikk kastet seg til side, men bladet streifet kinnet hans før han fikk veltet Jostein av seg.

– Har du mistet alt du har av vett og forstand? skrek drengen til ham. – Prøver du å ta livet av meg?

De to karene var raskt på beina igjen og sto bare en armlengdes avstand fra hverandre.

Et kaldt smil gled over Josteins lepper. – Slåsskjempen fra havgapet, sa han hånlig. – Trekk din egen kniv!

Eirill følte at tiden sto stille mens Jostein og Jaran målte hverandre med blikket. De hev etter pusten, og Jostein kastet kniven sin fra den ene hånden til den andre mens han ventet på Jarans neste trekk.

Jaran blødde fra et dypt sår på kinnet, og like ved øyet hans, der Jostein hadde slått ham, ble han stadig blåere mens Eirill så på dem. Øyet lot til å klistre seg sammen etter hvert som det hovnet opp.

Drengen tørket bort blodet og spyttet. – Jeg er ikke feig heller, mumlet han mellom sammenbitte tenner.

Josteins smil ble enda bredere. – Men trå etter andres kvinnfolk, det kan du!

Han så ikke lenger ut som Jostein, syntes Eirill. Alt hun hadde hatt kjær ved den flintskallede smeden var borte, og tilbake sto en skapning så fylt av blindt raseri og svartsjuke at han kunne skremt selv de underjordiske.

– Eirill var aldri din eiendom, svarte Jaran. – Hun er fri som hjorten i skogen, og det vet du!

Han rakk knapt å snakke ferdig før Jostein gjøv mot ham med et brøl som fikk Eirills blod til å fryse i årene.

Jaran dukket unna, men han vaklet og var ved å falle.

Jostein så sitt snitt til å gripe tak i ham før han gikk i bakken, la armen om halsen på ham og satte kniven mot strupen hans. – Hun er bundet til meg, freste han så spyttdråpene føk om ørene på drengen.

Eirill hadde stått som fastfrosset til bakken og sett på de to kamphanene, men nå var det som om Josteins ord vekket henne. Fra å være skrekkslagen ble hun med ett eitrende sint, både fordi Jostein fremdeles trodde hun ville gi seg hen til ham etter alt han hadde gjort, og for at han nå sto der og truet Jaran på livet.

Hun rev sin egen kniv ut av sliren og kjørte den opp under haken på smeden. – Du har å slippe ham, ellers får du et nytt hull å puste gjennom, freste hun.

– Du våger ikke, seidkvinne.

Eirill presset kniven hardere mot huden hans, og hun kunne se at spissen gikk gjennom huden. En bloddråpe piplet frem og rant nedover knivbladet. – Slipp ham, ellers får du tidsnok se hvilket mot jeg har, sa hun.

Jostein nølte, men han holdt de blågrønne øynene låst til Eirills.

Jaran sto som forsteinet i grepet hans. Han kunne ikke røre seg uten at Josteins kniv ville skjære seg inn i halsen på ham, men Eirill kunne ikke se spor av redsel i ansiktet hans.

– Hoi!

Noen kom løpende mot dem, men Eirill tok ikke blikket bort fra den forrykte smeden. Han hadde også hørt dem komme.

– De vil se at du står med kniven mot strupen min, hvisket han.

– Som du står med din mot Jarans, svarte hun.

Jostein løftet hodet og skjøt frem haken. – Så får vi se hvilken historie de velger å tro, sa han mens et kaldt smil gled over leppene hans. Han løsnet grepet om halsen på drengen og dyttet ham fra seg, men knivbladet rispet likevel i Jarans hud idet han falt sammen i gresset.

– Jaran! Eirill falt på kne ved siden av ham.

– Det er ikke dypt. Jaran tok seg til strupen og så på fingrene sine. De var blodige, men kniven hadde bare så vidt skrapt opp huden på overflaten.

Jostein slapp kniven sin og gikk bakover med hendene i været. – Hun ville stikke kniven i meg! ropte han mot dem som kom løpende.

Eirill så opp. Nikulas, Narve og Sága hadde kommet frem til dem. De stanset og stirret uforstående på de tre foran seg.

– Hvorfor? var alt Nikulas fikk frem.

– Han lyver! Eirill kom seg på beina. – Han var ved å skjære over strupen på Jaran. Jeg hadde ikke noe valg.

Sága satte seg ned ved siden av Jaran og så nøye på ham. – Såret på halsen din er ikke så dypt, sa hun. – Men det ser veldig dypt ut det du har på kinnet. Øynene hennes lyste opp et øyeblikk. – Kan du stikke fingeren gjennom det og ta deg selv på tungen?

Jaran måtte le, men tok seg til ansiktet og skar en grimase. – Nei, jeg tror ikke det, sa han. – Men ikke få meg til å le. Det gjør vondt.

– Vi hørte Eirills skrik helt inn i stua, sa Nikulas. – Det hørtes mer ut som om det var hun som ble angrepet, men Jaran er den eneste her som er skadet. Han så hardt på smeden sin.

Jostein ristet på hodet. – Det er hun selv som er skyld i dette, sa han kort.

– Hva er det som står på?

Eirill snudde seg og så pater Isak og den nye drengen hans, Peter, komme i stor fart nedover mot dem. Presten hadde et myndig uttrykk i ansiktet, noe han vanligvis ikke hadde. Pater Isak var en mild og sindig mann, men han visste å høste respekt når det var nødvendig.

– Vi hørte rop, sa Peter. Han stanset da han så Jaran. – Hva har hendt med deg?

– Jostein trakk kniven mot meg, sa Jaran og reiste seg.

– Fordi du gikk mellom meg og festemøen min, freste Jostein tilbake. Han så ut som han hadde tenkt å fly på Jaran igjen, så sint som han var.

– Jeg er ikke festemøen din! Eirill skrek til ham. Hun var så lei av oppførselen hans, og av at han ikke kunne få inn i den tykke skallen sin at hun aldri hadde hatt noen tanker om å gifte seg med ham. – Det har jeg aldri vært, og det kommer jeg aldri til å bli!

Jostein kom så fort bort til henne at ingen rakk å stanse ham. Han grep henne hardt i armen og ristet henne. – Du er en floksførkje og en Jesabel, sa han. – Du lokket meg til deg lik huldra i skogen, og da du ble med barn, brukte du seidkunstene dine til å ta livet av det. Mitt barn, Eirill! Du hadde ingen rett til å drepe mitt barn.