Lee Child

Trygg grunn

Og andre historier

Oversatt av Kurt Hanssen

Lee Child

Trygg grunn

Og andre historier

Oversatt av Kurt Hanssen

Til min gamle venn Otto Penzler, som hadde ideen til dette.

FORORD

Tidlig på 1990-tallet hadde jeg jobbet med TV-produksjon i femten år, men forandringens vinder blåste, og jeg innså at dette ikke kom til å vare evig. Hva skulle det neste bli? Jeg klekket ut en vag plan om å begynne å skrive romaner, men så glemte jeg den mer eller mindre, for jeg hadde det fortsatt veldig travelt. Men, akkurat som Hemingway sa om konkurser, så kom slutten, som fram til nå hadde nærmet seg veldig gradvis, plutselig veldig brått. Den ene dagen var jeg en erfaren regissør; den neste var jeg arbeidsløs.

Det var på tide å gjøre alvor av reserveplanen.

Jeg hadde lært meg selv å lese da jeg var tre år gammel, og da jeg var fire, gikk jeg over til bøker uten bilder, og siden da hadde jeg sikkert lest minst ti tusen lange bøker. Jeg hadde laget førti tusen timer med TV, både drama og dokumentarer. Jeg følte at jeg hadde en ganske god forståelse av hva som var populær underholdning, både rytmen og grammatikken, av hva store publikumsgrupper vil ha, av hvorfor de reagerer som de gjør, og hvorfor enkelte ting fungerer for dem og andre ting ikke gjør det. Jeg var kjent med det man kaller yrker der man trenger en agent. Jeg tenkte at det å finne seg en redaktør i et forlag var omtrent det samme som å engasjere en produsent til TV. Jeg skjønte meg på reklame og PR. Lesing hadde alltid vært det jeg likte aller best, og jeg følte at blandingen av en personlig lidenskap og en bred erfaring fra underholdningsbransjen ville hjelpe meg. Jeg hadde av erfaring lært at nøyaktig ingenting i showbransjen er garantert, men alt i alt følte jeg at jeg hadde en forholdsvis bra sjanse til å kunne klare meg som romanforfatter. Minst like bra som alle andre, og kanskje bedre enn noen. Jeg var forberedt. Jeg hadde sett framover og tenkt grundig gjennom det. Jeg følte at jeg hadde funnet ut av det meste. Jeg var klar til å starte.

Jeg hadde fullstendig oversett novellene.

Jeg visste selvsagt hva en novelle var. Jeg hadde lest og likt hundrevis av dem. De beste syntes jeg var små, intrikate og velskapte kreasjoner, som et Fabergé-egg. Et par noveller hadde levd videre i minnene mine i flere tiår, og de kommer utvilsomt til å gjøre det for alltid. Men jeg hadde aldri tenkt at jeg kunne skrive en novelle. Instinktivt så jeg ikke noen forbindelse mellom den lange og den korte teksten. Jeg trodde ikke det fantes noen. Jeg trodde romaner og noveller ble skapt av helt forskjellige personer. Jeg var ikke forberedt på at en sjangerforfatter som meg ville bli spurt om å prøve meg på begge deler.

Jeg skrev ferdig min første roman og matet den inn i maskineriet, der den ble antatt og skulle gjøres klar til utgivelse atten måneder senere. Jeg visste at hvis jeg ville gi ut en bok i året, måtte jeg også skrive en bok i året, så jeg utnyttet utsettelsen på atten måneder til å skrive min andre roman og mesteparten av den tredje. (Jeg fulgte rådet til en gammel idrettstrener, som sa følgende: Du kan ikke få mer talent enn du allerede har, men du kan i det minste sørge for at du jobber hardere enn de andre.) Alle de tre bøkene ble på litt over hundre tusen ord, forhåpentligvis fylt av action og spenning, men også av lys og skygge, med fredelige scener og små avledninger – alt som gjør en roman til et lerret som har så god plass og er så mottakelig, først til glede for forfatteren, og deretter (håpet jeg igjen) for leseren.

Min første roman kom ut våren 1997. Da ble Jack Reacher presentert for verden. Han ble tatt imot som en middels stor suksess, og boken ble sett på som den første i det som muligens kunne bli en suksess-serie. De spådommene framkalte to umiddelbare resultater – for det første et filmtilbud fra Hollywood og for det andre et spørsmål om en novelle. Hollywood kjente jeg for så vidt til – mitt gamle TV-selskap hadde åpnet en filmavdeling og vunnet to Oscar-statuetter på første forsøk – men jeg trengte et lynkurs i novellens økosystem.

Jeg ble presentert for antologiens verden. Noen antologier var rett og slett et forsøk på å tjene penger fra forlaget; noen var tilbakeskuende samlinger av «beste noveller» av nyere dato, samlet litt herfra og derfra og satt sammen av eksperter; noen var veldedighetsoppdrag som hadde som mål å bruke det donerte innholdet til å samle inn penger til en verdig sak. Men de fleste var innsamlingsaksjoner etter initiativ fra forskjellige forfatterorganisasjoner – Mystery Writers of America, International Thriller Writers og så videre – som ville betale regningene sine fra royaltyinntektene som slike bøker ville generere (håpet de).

Inntektene ville naturligvis bli større hvis bøkene var fylt av noveller skrevet av forfattere som allerede var etablerte superstjerner, men en forfatterorganisasjon er der for å hjelpe oss alle, så innholdet så vanligvis ut til å være en femti-femti-fordeling mellom store navn og nye navn. Trofaste lesere kjøpte antologiene på grunn av de store navnene, og de nye navnene ville (håpet vi) dra nytte av oppmerksomheten det ga dem. Den siste interessante opplysningen jeg fikk med meg, er at uansett hvor mange gode grunner det måtte finnes til å skrive noveller, så er det i hovedsak et pro bono-oppdrag, selv om man skulle være et kjent navn. Ingen forfatter har tjent godt på noveller alene. Det fikk jeg også senere bekreftet av egen erfaring; min mest solgte novelle tjente inn flere tusen ganger mindre enn min minst solgte roman. Og for meg, i det lange løp, har den ulikheten i inntekt vist seg å være det beste med å skrive noveller.

Så etter å ha fått all den informasjonen, og med litt over to ferdigskrevne romaner hvorav én så langt var utgitt, leverte jeg en novelle til en antologi med krimfortellinger. Deretter var det noen andre som spurte meg, og deretter noen andre igjen, og så videre, helt til jeg skrev fem eller seks noveller i året. Eller ti. Noen ganger flere antagelig. Hver gang måtte jeg foreta en grunnleggende binær beslutning – om jeg skulle skrive en novelle med eller uten Reacher.

Jeg blandet det sammen fra begynnelsen av. Det har sine fordeler å bruke Reacher – en ferdig figur og struktur, en etablert stemme og skrivestil, en sjanse til å bruke ideer eller plotfragmenter som ikke var brukbare i en roman, og så videre.

Men jeg frydet meg ekstra mye når jeg fikk skrive noveller uten Reacher. Boken du leser nå, er redaktørens utvalg av dem. For meg lå gleden i å gå ut og prøve noe annerledes hver gang. Noe nytt. Tidsperiode, sted, nasjonalitet, personlighet, alt sammen. Det var frigjørende. Og morsomt. Det som gjorde det enda bedre, var en overbevisning som min dypeste underbevissthet feiltolket fullstendig. Som nevnt tjente ingen av disse novellene penger. Derfor, sa billettkontoret jeg hadde trent opp i underbevisstheten min, var det ingen som leste dem. Ingen lesere, ingen penger. Sånn er showbusiness.

Illusjonen om at ingen så på, var det aller beste. Det gjorde at presset var ikke-eksisterende. Jeg kunne prøve ut hva jeg ville. Noen forsøk var mislykkede, men andre klarte virkelig å fange stemmen jeg hadde i hodet. Jeg var fornøyd med dem. Selv om jeg aldri ble sikker på om jeg virkelig har lært meg å skrive noveller. Ikke bra noveller. De er ikke Fabergé-egg. Det er en mystisk novelle-greie som bare store forfattere får til. Jeg har aldri funnet ut av det. Mine er som veldig, veldig, veldig korte romaner. Men de er ikke dårligere av den grunn. De har en begynnelse, en midt og en slutt. Det skjer noe overraskende. Eller det kommer en overraskende avsløring.

Det de viser meg i etterkant, er ikke bare at det unektelig skapes en spesiell flyt og energi når man gjør noe nytt mens ingen ser på, men også – i etterpåklokskapens lys – at den samme flyten og energien skapes når forfatteren ubevisst vet at det ikke skal komme mye, mye mer. At det ikke er en kampestein som skal rulles oppover bakken. Man trenger ikke å bekymre seg for å fordele ting jevnt utover. Ingen grunn til å spare noe til kapittel 17. Alt sammen er der og nå, man stormer gjennom i full fart, ofte er de skrevet i løpet av én runde. Som jeg sa, det var gøy.

Lee Child

Colorado, 2024

LIVVAKTEN

I likhet med alt annet i verden skiller man også mellom ekte og falske livvakter. En falsk livvakt er bare en selvhøytidelig sjåfør, en svær mann i dress som er valgt på grunn av størrelse og kroppsform og utseende, han får ikke så veldig godt betalt, han gjør ikke så veldig mye nytte for seg når det virkelig drar seg til. En ekte livvakt er en tekniker, en tenker, en topptrent mann med erfaring. Han kan godt være liten av vekst så lenge han kan tenke og har utholdenhet. Så lenge han gjør nytte for seg når den tid kommer.

Jeg er en ekte livvakt.

Eller jeg var i det minste en ekte livvakt.

Jeg fikk opplæringen min i et av de hemmelige militære regimentene der personbeskyttelse er en del av pensum. Jeg, i likhet med mange andre, solgte lenge tjenestene mine over hele verden. Jeg er en mellomstor mann, slank, rask, utholdende. Ikke akkurat en maratonløper, og heller ikke en vektløfter. Jeg sluttet i hæren etter femten år og tok jobber gjennom et byrå som ble drevet av en venn av meg. De fleste oppdragene var i Sør- eller Mellom-Amerika. De fleste engasjementene var korte.

Jeg kom inn i bransjen da den gikk helt av skaftet.

Kidnapping mot løsepenger var i ferd med å bli en nasjonalsport i nesten alle nasjonene i Sør-Amerika. Hvis du var rik eller hadde politiske forbindelser, var du automatisk et mål. Klientene mine var britiske og amerikanske firmaer. De hadde ledere og direktører på steder som Panama og Brasil og Colombia. De folkene ble oppfattet som uendelig rike og med et uendelig godt kontaktnett. Rike, fordi arbeidsgiverne deres høyst sannsynlig ville betale løsepenger for dem, og fordi firmaene de jobbet for, var verdt mange hundre milliarder. Kontaktnett, fordi vestlige myndigheter til sjuende og sist ville blande seg inn. Kidnapperen fikk følelsen av å ha et stort og godt kontaktnett når han kunne sitte i en lysning i en eller annen jungel og bli tatt på alvor i Downing Street eller i Det hvite hus.

Men jeg hadde aldri mistet en klient. Jeg var en god tekniker, og jeg hadde gode klienter. Alle visste hva som sto på spill. De jobbet med meg. De var føyelige og lydige. De ville gjennomføre sine to år i skuddlinjen og deretter komme seg levende tilbake til hovedkontoret og bli forfremmet. De holdt hodet lavt, gikk ikke ut på kveldstid, dro egentlig aldri noe annet sted enn på kontoret eller til byggeplassen. All transport foregikk i høy hastighet i pansrede kjøretøy, via forskjellige ruter og til tilfeldige tider. Klientene mine klaget aldri. Siden de jobbet, pleide de å godta det som grovt sett kunne minne om militær disiplin. Alt var forholdsvis enkelt, en stund.

Så begynte jeg for meg selv.

Pengene var bedre. Jobben var verre. Jeg lærte å holde meg unna folk som bare ville ha livvakt fordi det var et statussymbol. Dem fantes det mer enn nok av. Jeg ble i elendig humør av dem, for til sjuende og sist hadde jeg ikke så mye å gjøre. Altfor mange ganger endte jeg opp med å være visergutten deres, samtidig som ferdighetene mine visnet bort. Jeg lærte også å holde meg unna folk som ikke hadde et ekte behov. London er en farlig by, og New York er enda verre, men det er ærlig talt ingen som trenger en livvakt noen av stedene. Igjen var det ikke så mye å gjøre. Kjedelig og skadelig. Jeg innrømmer villig at avgjørelsene mine ble drevet av min egen risikoavhengighet.

Inkludert min beslutning om å jobbe for Anna.

Jeg har fortsatt ikke lov til å nevne etternavnet hennes. Det står i kontrakten, og kontrakten er bindende til jeg dør. Jeg fikk høre om den ledige jobben gjennom en venn av en venn. Jeg ble fløyet til Paris for jobbintervjuet. Anna viste seg å være tjueto år gammel, utrolig vakker, mørk, slank, mystisk. Første overraskelse, hun gjennomførte selv intervjuet. I slike situasjoner er det vanligvis faren som tar seg av sånt. Som om det å engasjere en livvakt er det samme som å kjøpe en Mercedes kabriolet i bursdagspresang. Eller finne en ridelærer.

Men Anna var annerledes.

Hun hadde sin egen formue. Hun hadde arvet penger fra en annen gren av familien. Jeg tror faktisk hun var rikere enn faren sin, som var mer enn rik nok, han også. Moren var også rik. Egne penger igjen. Familien var brasiliansk. Faren var forretningsmann og politiker. Moren var en lokal TV-stjerne. Det var tre ting på én gang. Et hav av penger, kontaktnett, Brasil.

Jeg skulle ha gått min vei.

Men det gjorde jeg ikke. Jeg antar at jeg ville ha utfordringen. Og Anna var forheksende. Ikke at et nært personlig forhold ville sømmet seg. Hun var en klient, og jeg var omtrent dobbelt så gammel som henne. Men fra første stund visste jeg at det ville bli gøy å være i nærheten av henne. Intervjuet gikk fint. Hun tok de formelle kvalifikasjonene mine for gitt. Jeg har arr og medaljer og utmerkelser. Jeg hadde aldri mistet en klient. Hadde jeg det, ville hun selvsagt ikke ha snakket med meg. Hun spurte meg om mitt syn på verden, mine meninger, hva jeg likte, hva jeg foretrakk. Hun var interessert i å finne ut hva som kunne bli en konflikt mellom oss. Hun hadde helt klart hatt livvakter før.

Hun spurte om hvor mye frihet jeg ville gi henne.

Hun sa at hun drev med veldedighetsarbeid i Brasil. Menneskerettigheter, fattigdomsbekjempelse, de vanlige tingene. Timer og dager med reiser i slummen og jungelen utenfor byene. Jeg fortalte om mine tidligere søramerikanske klienter. Direktørene, oljefolkene, mineralfolkene. Jeg forklarte henne at jo mindre de gjorde, desto tryggere var de. Jeg beskrev den normale dagen deres. Hjem, bil, kontor, bil, hjem.

Det sa hun nei til.

Hun sa: «Vi må finne en balanse.»

Morsmålet hennes var portugisisk, og engelsken hennes var god, men hun hadde en lett aksent. Hun var enda bedre å høre på enn å se på, og utseendet hennes var spektakulært. Hun var ikke en av de rike jentene som kler seg enkelt. Ingen opprevne jeans for henne. Til intervjuet var hun kledd i et par enkle, svarte bukser og en hvit bluse. Begge plaggene så nye ut, og jeg var sikker på at begge kom fra en eksklusiv boutique i Paris.

Jeg sa: «Velg et tall. Jeg kan sørge for at du er hundre prosent trygg hvis du holder deg her i leiligheten din hele døgnet, eller så kan du være hundre prosent utrygg hvis du går alene rundt i Rio.»

«Syttifem prosent trygg,» sa hun. Så ristet hun på hodet. «Nei, åtti.»

Jeg skjønte hva hun sa. Hun var redd, men hun ville ha et liv. Hun var urealistisk.

Jeg sa: «Åtti prosent betyr at du lever fra mandag til torsdag, og dør på fredag.»

Hun ble stille.

«Du er et førsteklasses mål,» påpekte jeg. «Du er rik, moren din er rik, faren din er rik, og han er politiker. Du er det beste målet i Brasil. Og kidnapping er en usikker bransje. Vanligvis mislykkes de. Det er vanligvis det samme som drap, det tar bare litt lengre tid. Av og til ikke så mye lengre tid.»

Hun sa ingenting.

«Og av og til er det veldig ubehagelig,» sa jeg. «Panikk, stress, desperasjon. Du kommer ikke til å bli satt i et gullbur. Du kommer til å havne i en jungelhytte sammen med en gjeng bøller.»

«Jeg vil ikke ha et gullbur,» sa hun. «Og du kommer til å være der.»

Jeg skjønte hva hun sa. Hun var tjueto år gammel.

«Vi skal gjøre vårt beste,» sa jeg.

Hun engasjerte meg der og da. Betalte meg forskudd på en svært sjenerøs gasje, og ba meg lage en liste over det jeg trengte. Våpen, klær, biler. Jeg ba ikke om noe. Jeg tenkte jeg hadde det jeg trengte.

Jeg trodde jeg visste hva jeg holdt på med.

En uke senere var vi i Brasil. Vi fløy første klasse hele veien, Paris til London, London til Miami, Miami til Rio. Mitt rutevalg. Ikke direkte eller forutsigbart. Tretten timer i luften, fem i flyplasslounger. Hun var et behagelig reiseselskap og en samarbeidsvillig klient. Jeg hadde venner som tok imot oss i Rio. Anna hadde budsjett til overs, så jeg bestemte meg for å bruke en annen sjåfør til ethvert tidspunkt. På den måten fikk jeg mer tid til å konsentrere meg. Jeg brukte en russisk fyr som jeg hadde truffet i Mexico. Han var den fineste defensive sjåføren jeg noen gang har sett. Russere er flinke med biler. Det er de nødt til å være. Moskva er den eneste byen som er mer kaotisk enn Rio.

Anna hadde sin egen leilighet. Jeg hadde forventet meg et lukket område i forstedene, men hun bodde midt i byen. På en måte bra. Én inngang fra gaten, en dørvakt, en concierge, rikelig med øyne på besøkende allerede før de kom til heisen. Døren til leiligheten var av stål, og den hadde tre låser og en dørtelefon med TV. Jeg liker dørtelefoner med TV mye bedre enn kikkhull. Kikkhull er en dårlig idé. En mann kan stå og vente i korridoren, og så snart linsen blir mørk, kan han fyre av et håndvåpen av kraftig kaliber rett gjennom den, inn i øyet ditt, inn i hjernen din, ut gjennom bakhodet ditt, inn i klienten din hvis hun tilfeldigvis står bak deg.

Altså, et godt opplegg. Min russiske venn parkerte i garasjen under bygningen, og vi tok heisen rett opp og steg inn og låste alle de tre låsene og gikk til ro. Mitt rom lå mellom Annas rom og utgangsdøren. Jeg sover lett. Alt var bra.

Alt var bra i mindre enn et døgn.

Når man reiser vestover, våkner man tidlig av jetlag. Vi var begge oppe klokken sju. Anna ville spise frokost ute. Deretter hadde hun planlagt å shoppe. Jeg nølte. Den første avgjørelsen skaper presedens. Men jeg var livvakten hennes, ikke fangevokteren. Frokost, deretter shopping.

Frokosten gikk greit. Vi dro til et hotell, hvor vi inntok et langvarig, sakte måltid i spisesalen. Rommet var fullt av livvakter. Noen var ekte, noen var falske. Noen satt ved sitt eget bord, noen spiste sammen med klientene sine. Jeg spiste sammen med Anna. Frukt, kaffe, croissanter. Hun spiste mer enn meg. Hun var full av energi og ivrig etter å komme i gang.

Under shoppingen gikk alt galt.

Senere skjønte jeg at min russiske venn hadde forrådt meg. For vanligvis er den første dagen den enkleste. Hvem vet at du er i byen? Men min kontakt måtte ha tatt en telefon på riktig tidspunkt. Anna og jeg kom ut av en butikk, og bilen vår sto ikke ved fortauskanten. Anna bar selv pakkene sine. Jeg hadde gjort det klart fra starten av at hun måtte gjøre det. Jeg er livvakt, ikke bærer, og jeg må ha hendene fri. Jeg kikket til venstre og så ingenting. Jeg kikket til høyre og så fire menn med våpen.

Mennene var nær oss, og våpnene var små automatpistoler, svarte, nye, fortsatt duggvåte av olje. Mennene var små, kjappe, senete. Gaten var travel. Folk bak meg, folk bak de fire mennene. Trafikk på min venstre side, inngangen til butikken til høyre. Hvis jeg trakk min egen pistol og begynte å skyte, ville tilfeldig forbipasserende komme til skade. Langvarig skyting med håndvåpen produserer alltid kuler som havner på vidvanke. Antallet tilfeldige skuddofre ville blitt høyt.

Og jeg ville uansett ha tapt.

Det er bare på film man vinner en skuddveksling med fire mot én. Min jobb var å holde Anna i live, selv om det bare var i én dag til. Eller en time til. Mennene kom nærmere og tok pistolen min og frigjorde Anna fra pakkene hennes og holdt armene hennes. En hvit bil stoppet på signal, og vi ble tvunget inn. Anna først, deretter meg. Vi satt inneklemt i baksetet mellom to menn som stakk pistoler i ribbeina våre. En annen mann i forsetet vred seg rundt og siktet på oss med pistol. Sjåføren kjørte fort av sted. I løpet av et minutt var vi dypt inne i en labyrint av sidegater.

Jeg hadde tatt feil om det med hytta i jungelen. Vi ble kjørt til et forlatt kontorbygg innenfor bygrensen. Det var bygd av murstein og malt i en støvete hvit farge. Jeg hadde rett i det med bøllene. Det vrimlet av dem i bygget. Det var en hel gjeng. Minst førti stykker. De var skitne og ubehagelige, og alle glodde åpenlyst på Anna. Jeg håpet ikke at de hadde tenkt å skille oss.

De skilte oss umiddelbart. Jeg ble kastet i en celle som en gang hadde vært et kontor. Foran vinduet var det et kraftig jerngitter, og døren hadde en svær lås. En seng og en bøtte. Det var alt. Sengen var en feltseng satt sammen av metallrør. Bøtta var tom, men den hadde ikke vært tom lenge. Den stinket. Jeg ble påsatt håndjern med armene på ryggen. Anklene mine ble lenket, og jeg ble dumpet på gulvet. Jeg ble sittende alene i tre timer.

Så begynte marerittet.

Det skranglet i låsen, døren åpnet seg, og en mann kom inn. Han så ut som om han var sjefen. Høy, mørk, med en bred, alvorlig munn full av gulltenner. Han sparket meg to ganger i ribbeina og forklarte at dette var en politisk kidnapping. Man forventet en viss økonomisk gevinst som en bonus, men det egentlige målet var å bruke Anna som vektstang mot faren for å få stoppet en offentlig gransking. Hun var esset de hadde i ermet. Jeg var verdiløs. Jeg ville bli drept i løpet av de neste timene. Ikke ta det personlig, sa mannen. Så sa han at jeg ville bli drept på en måte som mennene hans syntes var underholdende. De kjedet seg, og han skyldte dem en avledning. Han hadde tenkt å la dem bestemme nøyaktig hvordan jeg skulle dø.

Så ble jeg sittende alene igjen.

Lenge etterpå fikk jeg vite at Anna var innelåst på et lignende rom to etasjer unna. Hun var ikke i håndjern eller ankeljern. Hun kunne bevege seg fritt omkring, noe som sømmet seg hennes høyere status. Møblementet hennes var i hovedsak det samme som mitt. En sykehusseng av jern, men ingen bøtte. Hun hadde et ordentlig bad. Og et bord og en stol. Hun skulle få mat. Hun var verdifull for dem.

Og hun var tapper.

Så snart døren var låst, begynte hun å lete etter et våpen. Stolen var en mulighet. Eller hun kunne knuse vasken på badet og bruke en skarp porselensbit som kniv. Men hun ville ha noe bedre. Hun studerte sengen. Den var boltet sammen av jernrør, som hadde flate og brede ender. Madrassen var en tynn sak som var dekket av et stripete stoff. Hun dro den av og slengte den på gulvet. Sengebunnen var laget av metallnetting som var spent fast mellom to lange rør. De lange rørene hadde en bolt i hver ende.

Hvis hun fikk løs det ene røret, hadde hun et to meter langt spyd. Men sengerammen var malt, og boltene satt godt fast. Hun forsøkte å skru dem opp med fingrene, men det var håpløst. Rommet var varmt, og huden var svett, og fingrene fikk ikke tak. Hun la madrassen tilbake på plass og vendte oppmerksomheten mot bordet.

Bordet hadde fire bein og en bordplate som var omtrent tretti centimeter i firkant. Det var omgitt av en lav kant. Plassert opp ned ville det sett ut som en veldig lav kasse. Beina var boltet til små vinkeljern som var festet til kanten. Boltene var av billig stål, litt messingfarget. Mutterne var vingemuttere. De var lette å skru med hendene. Hun løsnet det ene beinet og gjemte mutteren og bolten. Lot beinet stå der det var, støttet opp og vertikalt.

Så satte hun seg på sengen og ventet.

Etter en time hørte hun skritt i korridoren. Hørte at låsen ble vridd rundt. En mann kom inn i rommet med et brett med mat i hendene. Han var ung. Antagelig lavt på totempelen, satt til kjøkkentjeneste. Han hadde en pistol på hoften. En svart automatpistol, stor og kantete og splitter ny.

Anna reiste seg og sa: «Sett brettet på sengen. Jeg tror det er noe galt med bordet.»

Den unge mannen satte brettet ned på madrassen. Anna spurte: «Hvor er vennen min?»

«Hvilken venn?»

«Livvakten min.»

«På rommet sitt,» sa mannen. «Men ikke så lenge. Snart kommer han ned så vi kan ha det litt moro med ham.»

«Hva slags moro?»

«Det vet jeg ikke helt. Men det blir sikkert ganske oppfinnsomt.»

«En lek?»

«Ikke akkurat. Vi skal drepe ham.»

«Hvorfor det?»

«Fordi vi ikke trenger ham.»

Anna sa ingenting.

Gutten sa: «Hva er galt med bordet?»

«Det ene beinet sitter løst.»

«Hvilket bein?»

«Dette,» sa Anna og dro bordbeinet ut. Hun svingte det som et balltre og traff mannen midt i ansiktet med det. Kanten på enden traff ham på nesebroen, og en beinsplint ble slått bakover og inn i hodeskallen. Han var død før han traff gulvet. Anna tok pistolen fra hoften hans og tråkket over liket og gikk bort til døren.

Det sto Glock på siden av pistolen. Den hadde ingen sikringsmekanisme. Anna huket fingeren rundt avtrekkeren og gikk ut i korridoren. Nede, hadde gutten sagt. Hun fant en trapp og gikk nedover og fortsatte innover.

På det tidspunktet hadde de slept meg inn i et stort rom i første etasje. En konferansesal, kanskje, en gang for lenge siden. Det var trettini mennesker der inne. Det var et lite podium med to stoler på. Sjefen satt i den ene stolen. De plasserte meg i den andre. Så begynte de å diskutere noe på portugisisk. Hvordan ta livet av meg, gikk jeg ut fra. Hvordan gjøre det maksimalt underholdende. De var halvferdige da en dør åpnet seg bakerst i rommet. Anna kom inn, og svingte et stort håndvåpen fra side til side foran seg. Reaksjonen var umiddelbar. Trettiåtte menn trakk sine våpen og siktet på henne.

Men det gjorde ikke sjefen. Isteden brølte han ut en hektisk advarsel. Jeg forsto ikke språket, men jeg visste hva han sa. Han sa: Ikke skyt henne! Vi må ha henne levende! Hun er verdifull for oss! De trettiåtte mennene senket våpnene og så på mens Anna beveget seg mellom dem. Hun nådde fram til scenen. Sjefen smilte.

«Du har sytten patroner i den pistolen,» sa han. «Det er trettini av oss. Du kan ikke skyte alle sammen.»

Anna nikket.

«Det vet jeg,» sa hun. Så snudde hun pistolen mot seg selv og presset den inn mot brystet. «Men jeg kan skyte meg selv.»

Fra da av var det en enkel sak. Hun fikk dem til å låse opp håndjernene og ankeljernene. Jeg tok en pistol fra den nærmeste mannen, og så rygget vi ut av rommet. Og vi slapp unna med det. Ikke ved å true med å skyte forfølgerne våre, men ved at Anna truet med å skyte seg selv, noe jeg støttet henne i. Fem minutter senere satt vi i en taxi. Tretti minutter senere var vi hjemme.

Neste dag sluttet jeg i livvaktbransjen. Fordi jeg tok det som et tegn. En mann som må reddes av klienten sin har ingen framtid, bortsett fra som falsk livvakt.