Renate Josefsen

9

Skogstjerner

Som blomsten på marken

Persongalleri

På Virak:

Agnis Arvidsdatter – f. 1814

Mattis Anderssønn – Agnis’ ektemann

Madam Susanna Myreng – eier og driver gjestgiveri og skjenkestue

Ane – i tjeneste hos Susanna

Ebrikka (Ebba) Olsdatter – kokke i skjenkestua

Jens – altmuligmann i skjenkestua

Dorte – tidligere fjøstaus på Bakkeli

Anker Amadeus Langvold – losjerende kunstmaler og musiker fra Trondhjem

På Bakkeli:

Mor Karen – Agnis’ mormor

Torlak og Marta Bakkeli – Karens sønn og svigerdatter; husbondsfolket

Gunnel, eldste datter, f. 1815, nygift med enkemann og fembarnsfar Per Holmer i Tromsø

Rasmus, odelssønnen, f. 1819

Synneva – yngste datter, f. 1823

Peder Bakkeli – fostersønn, f. 1810, Agnis’ bror

Øhlegaard – eldste gårdstaus

Henrik og Jon – drenger

Slik sluttet forrige bok

Susanna holdt en innpakket bylt i armene. Tårene trillet nedover kinnene hennes. «Han er så liten … Så altfor liten …» kom det omsider gråtkvalt.

«Lever han?» Hun måtte spørre, selv om hun allerede visste svaret.

«Å, Agnis … Jeg er lei for det, men …»

Kvalmen veltet rundt i magen. Det svartnet bak øyenlokkene. Hun klemte knyttneven mot munnen for ikke å skrike. Hun var ikke overrasket. Hun hadde vært forberedt. Sorgen som brøt ut, var for Susanna, som ikke fikk barnet hun ønsket seg. «Jeg visste at han ikke hadde livets rett …» Stemmen skurret. Halsen gjorde vondt, og hun hadde blodsmak i munnen. «Et barn avlet i blodskam burde aldri ha blitt til.»

«Hva snakker du om, Agnis … Du må ikke si slikt.» Susanna måtte ha lagt den nyfødte fra seg, for brått var hun hos Agnis, slo armene om henne og trakk henne inntil seg.

«Det er sant. Et barn avlet i hor, av bror og søster …»

Susanna stivnet. «Har du … Har du delt leie med Peder? Har du og Peder virkelig …»

«Nei, Lorents Meier. Han sa han skulle gifte seg med meg, men så … Vi visste ikke at vi delte blodsbånd. At vi har samme far …» Det rant ut av henne, sammen med en voldsom gråt. «Du må avsky meg!»

«Agnis …» Susanna la kinnet mot hodet hennes. Hvisket inn i øret. «Lorents Meier … Er det dette du har båret på? Er det dette som har tynget deg og gjort deg så mørk til sinns? Er det derfor du ikke har kunnet gifte deg med barnefaren?»

Gråten rev og slet i henne. Stjal både pust og forstand. Hun klamret seg fast i Susanna. Boret ansiktet ned i skjørtestoffet.

«Hør på meg, Agnis.» Susanna ble inntrengende i stemmen. Hun tvang hodet hennes opp. «Jeg kjenner foreldrene dine. Jeg vet hvem som er far din, og det er ikke Hartvig Meier. Du og unge Lorents deler overhodet ikke blodsbånd.»

«Jo …»

«Nei! Du er så lik far din at det ikke finnes tvil. Hører du hva jeg sier?»

Agnis hørte, men hun forsto ikke. Susanna hadde da ingen kjennskap til dette? Hun tvang øyenlokkene opp. Måtte se på madammen, som holdt så hardt om kinnene hennes. I det samme skar en ny smerte gjennom henne, og trangen til å trykke var tilbake.

Susanna handlet raskt. Fikk Agnis over på rygg, og tvang lårene hennes fra hverandre. «Det er etterbyrden. Den må også ut.»

I det samme fløy døren opp, og Randine sto svett og andpusten i åpningen. Hun kastet ikke bort tiden. Rev av seg ytterklærne og vasket seg i en fei mens Susanna satte henne inn i saken uten å vike fra Agnis.

Så var den gamle hos Agnis, som vred seg i smerte og gispet etter luft. Randines hender klemte og følte mens pannen rynket seg i undring.

«Nå får du grave etter de kreftene du ikke visste at du hadde, vekje!» Ansiktet var alvorlig, men hun forsøkte seg på et oppmuntrende smil. «Dette er ikke etterbyrden. Du har en unge til som skal ut.»

Kapittel 1

Virak, 1. januar 1835

Agnis hørte hjelpekona be henne strengt om å bruke krefter på å trykke fremfor å skrike. Selv syntes hun ikke hun gjorde annet. Det var så hun følte øynene bule. Det knaste mellom tennene og rev og slet i kroppen så hun trodde hun skulle revne på midten.

«Du er flink, Agnis. Det er snart over.» Susanna var lavmælt mot øret hennes, og Agnis kjente trang til å slå henne bort, få luft og avstand mellom dem. Isteden festet hun grepet bedre under begge lårene og la haken mot brystet. Huden var glatt av svette, og fingrene gled. Hun tenkte fjernt at denne ungen måtte være større enn den forrige. Den som lå blek og kald et sted i rommet og ikke pustet, hadde glidd lettere ut, syntes hun å minnes. Og nå skulle nok et stille barn presses ut av kroppen hennes.

Verden forsvant i en rødglødende tåke. Det var bare henne og smertene. Og vissheten om at hun snart ville bli fri fra pinen på den ene eller den andre måten. Hun brydde seg ikke lenger om utfallet.

Agnis hadde ingen anelse om hvor lang tid det tok før hun igjen opplevde at noe løsnet i henne. Hun visste ikke hva hun kjente mest – lettelse eller utmattelse. Hun lukket øynene og la underarmen over pannen. Den andre armen kavet hun litt med, før den fant det den lette etter. Synneva lå der ennå. Den kleine jentungen, som så uventet var kommet for noen timer siden. Hun som måtte ha anstrengt seg slik for hennes skyld, og som nå sov så underlig tungt på tvers i hodeenden av sengen. Noen hadde lagt en fell over henne, kjente hun.

Det sved i halsen og verket i alle lemmene. Hun kunne ikke minnes at hun noensinne hadde vært så utslitt. Hun ville bare sove og sove, for så å våkne og ha glemt alt. To barn skulle hun ha gitt livet, men ingen av dem hadde vært sterke nok til å gripe det.

Hun hadde knapt rukket å tenke tanken ferdig, før en skjelvende lyd brøt stillheten. Den lød lik den forsiktige mekringen fra et småkje – før den like snart kløyvde natten i et skjærende høyt skrik.

«En sterk og livskraftig vekje, dette!» Det var lettelse i hjelpekonas latter.

Noe sleipt og glatt ble lagt på brystet hennes, og Agnis slo armene om det.

«Hun er veldig lita, men stemmen er i det minste stor!» Igjen lo kona, høyt og støyende, og la et klede over dem begge. Hun gned hardt over den nyfødte, og skriket ble om mulig enda sterkere, før barnet brått tidde.

«Takk, Herren Gud, for at du så i nåde til denne lille!» utbrøt Susanna og brast i gråt. «La meg få henne!» Hun strakte ut armene for å ta henne fra Agnis.

Randine stivnet og stirret undrende på Susanna. «Madammen må da la barnet være hos mor si litt først,» sa hun nølende.

«Det er akkurat det hun skal. Elisabeth skal være hos moren sin, som er meg.» Susanna slapp ikke den lille med blikket. Det glitret i øynene hennes. Striper av tårer lå på kinnene.

«Elisabeth?» Agnis’ stemme var bare en hes hvisken, som Susanna trolig ikke oppfattet, for hun svarte ikke.

«Så … Madammen skal altså ha dette barnet?» Randine vek litt til side, uten helt å slippe til Susanna.

«Agnis og jeg er kommet til enighet om det for lenge siden.» Susannas stemme dirret av bevegelse. «Jeg kunne ha vært velsignet med to barn. En datter og en sønn. For jeg ville selvsagt ha tatt til meg begge. Men nå blir det bare denne lille piken som skal få vokse opp hos meg.»

«Agnis?»

Agnis nikket tamt. Hun så dem bare i sidesynet. Blikket var fortsatt rettet oppover. Fingrene sprikte om den fuktige, varme bylten som pustet og gryntet mot brystet hennes. Som virret ørlite med hodet, som om hun søkte etter noe. Vekten var ikke større enn en fugls, fikk hun for seg. Den tynget ikke det minste. Det var vanskelig å begripe at det var akkurat denne lille som hadde gjort kroppen hennes så tung.

Denne, og en liten til.

«Men jeg trodde … Nå vel. Det er ikke min sak. La meg stelle og svøpe henne først, så skal madammen få barnet … sitt etterpå.» Uten omsvøp løftet Randine den lille i et ømt grep. Hun lettet samtidig på teppet og kikket under det. «Du blør ikke mer enn du skal, Agnis. Etterbyrden kommer nok om litt.»

Susanna skulle til å følge etter Randine, men Agnis rakk å gripe henne om håndleddet og holde henne igjen. «Hvorfor Elisabeth?» hvisket hun hest. Det var for likt hennes kjødelige mors navn. Det kunne umulig være tilfeldig.

«Det er etter min manns mor. Det var alltid hans ønske at vår første datter skulle kalles opp etter henne.» Susanna klappet henne på hånden og gjorde seg fri.

Agnis lå med øynene lukket og lyttet til kvinnenes lavmælte samtale, uten egentlig å høre noe. Bruddstykker av de siste timene kom tilbake til henne. Hun hadde betrodd seg til Susanna. Fortalt om blodskammen hun hadde begått med sin egen bror. Agnis rynket brynene. Susanna hadde spurt om hun hadde lagt seg med Peder. Hun ristet forsiktig på hodet i et forsøk på å klarne tankene. Hvordan kunne madammen vite at også han var broren hennes?

Men … Susanna hadde også påstått at hun hadde kjent foreldrene hennes, og at … at Agnis ikke delte blodsbånd med Lorents Meier. Hun sperret opp øynene og kjente hjertet øke takten. Hun hadde virkelig sagt det.

Hun stablet seg halvt opp på albuene. «Susanna … Er det virkelig sant?»

Madammen så på henne med et undrende uttrykk, før hun rettet blikket mot den nyfødte igjen. Som om hun ikke hadde hørt henne.

«Var det sant, det du sa? Om ham …» Hun bet seg i den allerede såre underleppen. Minnet seg selv om at hun ikke kunne snakke fritt, samtidig som hun innså at alt hun hadde sagt, hadde vært med Synneva like ved. Men hjelpekona hadde ikke vært her.

Susanna skrådde raskt over gulvet. «Vi snakker om det senere, vennen min. Det er ikke tiden for det nå, vet du.» Hun strøk henne fort over pannen. Tvang henne mildt ned mot underlaget igjen.

Agnis stønnet lavt. Kjente hvordan det igjen presset på innenfra, men etterbyrden var ikke smertefull å få ut. Randine var der straks. Ga den lille til Susanna, som øyeblikkelig fikk et eget lys i øynene. Ansiktet hennes strålte mens hjelpekona pakket etterbyrden inn i et klede og bar det ut av syne.

«Og nå er det mor … jeg mener, den fødende, som må få flidd seg litt,» sa hun da hun var tilbake. «Vil madammen være her, eller ønsker hun å trekke seg tilbake?»

«Jeg tar henne med ned i stuen. Der er det fyrt hele kvelden og natten,» sa Susanna med ømhet i stemmen. Ungen hennes var heldig, slo det Agnis. Dersom hun virkelig var frisk, ville madammen sørge for at hun fikk et vidunderlig liv.

«Barnet bør snart få melk …»

«Ammen er på tur. Jeg sendte Knut etter henne.»

Randine satte hendene i siden. «Så får vi håpe de er her snart. Det er viktig at hun får diet så raskt som råd er. Hva med jentungen som ligger i hodeenden?»

«Ja, Synneva, stakkars!» Det virket som om Susanna nå først kom på den sovende jenta. «Så snart Agnis er klar, skal jeg få Peder til å bære henne ut.»

«Det var nå også litt av et innfall. Å la en jentunge sove i en fødendes seng …»

«Hun presset seg inn, og Agnis grep tak i henne og nektet å slippe. Jeg sa hun var for ung til å være her, men de ville ikke høre på fornuft. Hun sovnet like etter at den første var ute.»

Hadde Agnis vært ved sine fulle fem, ville hun ha forsøkt å skjerme Synneva. En elleveåring skulle ikke bivåne en fødsel.

Susanna sto fortsatt ved døren. «Lille Synneva har noe eget ved seg, og virket fullstendig uredd.» Hun lot til å grunne litt før hun fortsatte. «Men det var noe annet også, Randine … Jeg fikk en sterk følelse av at hun gjorde noe. Noe som ikke er for oss å forstå …»

Hjelpekona så fra Susanna til sengen med brynene rynket. «Madammen mener vel aldri …»

Agnis hadde ikke ork til engang å forsøke å begripe hva dette handlet om.

Susanna beveget hodet i en avvergende gest og trakk på smilet. «Du har nok rett. Det var nok bare frykten som spilte meg et puss. Glem det, er du snill!»