Anne Marie Meyer

33

Nattsvermere

Forandringens vinder

Det er bedre med en venns sinne enn en fiendes kyss.

Alexander Barclay

PERSONGALLERI

Aila Darnly, f. 1855

William Darnly, gift med Aila

Elizabeth Darnly, f. 1878, Aila og Williams datter

Scarlett Darnly, f 1880, Aila og Williams datter

Alexander Darnly, f 1883, Aila og Williams sønn

Isak, f. 1875, Ailas sønn

Cecil Darnly, Williams far, godseier

Karstein Jakobsen, f. 1832, Ailas far, gruvearbeider

Milly Jakobsen, f. 1833, Ailas mor

Vilja Lindberg, f. 1860, Ailas lillesøster

Johan Lindberg, gift med Vilja, formann i gruva

Aron Lindberg, f. mai 1879, Viljas sønn

Emil Lindberg, f. våren 1881, Vilja og Johans sønn

Teodor Jakobsen, f. 1862, Ailas lillebror

Ingeborg Jakobsen, gift med Teodor

Sigvard, barnet Ingeborg og Teodor har tatt til seg

Gard Edvardsen, f. 1852, fisker, far til Isak

Ada Edvardsen, Gards kone

Herbjørg Edvardsen, Gards mor

Thomas Henry Walsh, walisier, eier Senjens Nikkelverk

Penelope Walsh, Poppy blant venner, gift med Thomas Henry Walsh

Simone Eliassen, tjenestepike hos gruvedirektøren

Enny, tjenestepike hos gruvedirektøren

Arnold Isaksen, doktoren på Senja

Leonore Isaksen, doktorens kone

Catherine Clark, Ailas venninne

David Clark, gift med Catherine

Mildred, kokke på Darnly House

Lizzie, tjenestepike på Darnly House

Debbie, tjenestepike på Darnly House

Rosie Adams, tjenestepike på Darnly House

George, butler på Darnly House

Daio, vaktmester på Darnly House

Kiran, stallgutt på Darnly House

Noah, kusk på Darnly House

Slik sluttet forrige bok:

Da Vilja var på vei til krambua, lå passasjerbåten fra Kristiania til kai. Passasjerene hadde allerede gått i land, og skipet gjorde seg klart for å seile videre nordover, før det snudde og seilte sørover igjen. Hun hadde levert barna hos moren. Vilja satte pris på øyeblikkene hun fikk for seg selv. Etterpå hadde hun lovet å gå innom doktoren, som hadde bedt henne komme.

Hun fortsatte å gå, men stanset da hun fikk se en mann stå med ryggen til og kikke rundt seg, som om han ventet på noen. Vilja saknet farten. Det var noe kjent med den skikkelsen. Han var kledd i en grå, elegant dress og var barhodet. Vilja svelget, og hjertet begynte å banke hardt. Det lyse håret krøllet seg svakt i nakken. Et minne flimret forbi. Vilja hev etter pusten da mannen snudde seg mot henne. Det kunne ikke være sant. Men det var ham. Det var Louis. Et øyeblikk ble de stående og se på hverandre. Så bøyde han seg, løftet opp reisevesken og kom gående mot henne. Vilja ville snu seg og flykte derfra, men føttene nektet å rikke seg.

Louis stanset foran henne. Det blå blikket var direkte, åpent og med en varme som overrasket henne.

– God dag, Vilja, sa han lavt og mykt. – Så fint å se deg igjen.

Vilja ble bare stående og gape, hun fikk ikke frem et ord. Hvorfor hadde han kommet?

Det svimlet for henne, og før hun visste av det, segnet hun om. Sterke armer grep tak i henne før hun nådde bakken, hjalp henne bort til en benk og satte henne forsiktig ned.

1

Senja, august 1885

Vilja åpnet langsomt øynene og blunket mot lyset, som skar henne i øynene. To unge kvinner sto og betraktet henne med bekymret mine.

– Er du syk, Vilja? Skal vi hente doktoren?

Vilja skottet bort på Louis. Han virket også bekymret. Hun trakk blikket raskt til seg. Det prikket ubehagelig i kinnene da hun innså at hun hadde besvimt da hun traff Louis. Hvorfor hadde hun reagert på det viset? Vilja svelget og festet blikket på de to kvinnene.

– Nei, det behøver dere ikke. Jeg fikk et lite illebefinnende, det er ingenting å bekymre seg for. Jeg er fin nå. Dere skal ha så mange takk for omtanken. Vilja tvang frem et smil, men det kjentes stivt og påklistret.

– Hvis du er sikker, så … Den ene kvinnen så tvilende på henne.

– Ja, det er jeg, sa Vilja, mer bestemt nå.

Kvinnene kastet et blikk på Louis, sa farvel og gikk sin vei. Den ene kastet et nysgjerrig blikk over skulderen og sa noe til den andre, som Vilja ikke oppfattet.

Vilja ventet til kvinnene var utenfor hørevidde før hun snudde seg mot Louis. Hun rødmet da hun møtte det varme blikket hans. Han hadde fått noen fine linjer rundt øynene, bortsett fra det hadde han ikke forandret seg mye. Han var løst og ledig kledd, i svart bukse og hvit skjorte som var åpen i halsen, under en grå jakke. Vilja kjente et lite sug i magen ved tanken på elskoven de hadde delt, så skjøv hun det fra seg. Hun følte seg ille berørt over gjensynet, og følelsene som skyllet gjennom henne, forvirret henne.

– Jeg ble bare så overrasket. Jeg hadde ikke ventet å se deg igjen. Hva gjør du her?

– Jeg skal besøke doktor Isaksen.

Vilja hevet øyebrynene.

– Doktor Isaksen? Kjenner du ham?

– Jeg vet hvem han er, men jeg kan ikke si at jeg kjenner ham noe særlig. Det gjelder min far.

– Er din far sammen med deg?

– Nei, han døde for to uker siden. Jeg visste at han hadde planer om å besøke sin venn, doktor Isaksen, men dessverre rakk han ikke det. Han var syk, men det falt meg ikke inn at han ville dø. Far fortalte meg ikke hvor alvorlig det var. Jeg hadde tenkt å skrive til doktor Isaksen om det inntrufne, men besluttet å reise hit i stedet. Et brev er så upersonlig.

– Så trist å høre at din far er død, sa Vilja.

Louis nølte litt før han fortsatte: – Dessuten må jeg innrømme at jeg håpet å treffe deg igjen. Jeg skylder deg en bønn om tilgivelse.

Vilja så forundret på ham.

– For hva da?

– Jeg svek deg, sa han. – Jeg har aldri tilgitt meg selv for at jeg var så feig. Den kvelden Amalie og jeg trolovet oss, og jeg kom inn på værelset for å ta farvel, var hjertet mitt knust.

Vilja smilte svakt.

– Har du glemt hva jeg sa til deg? Jeg kunne ikke la deg ofre familien din for min skyld. Du ville aldri ha tilgitt deg selv og meg, hvis dine foreldre hadde mistet alt. Kjærlighet er ikke alltid nok, Louis. Vi var ikke ment for hverandre. Jeg vet at du prøvde å unngå ekteskap med Amalie, men foreldrene dine ville aldri ha godtatt et ekteskap mellom oss. Jeg vet også at du reddet familien fra å bli ruinert ved å gifte deg med Amalie. Jeg håper dere har det godt, selv om du ikke elsker henne.

Blikket hans ble trist, og han ristet på hodet.

– Amalie og jeg … vi fikk det ikke bra sammen. Da hun mistet barnet hun ventet, mistet hun interessen for meg. Det eneste hun brydde seg om, var å delta i selskapeligheter. Vi flyttet til Danmark, men da Amalie døde, reiste jeg tilbake til Kristiania.

– Er Amalie død? Hvordan …?

Louis nikket.

– Vi ble bekymret da hun ikke kom hjem etter en ridetur, og begynte å lete etter henne. Vi fant henne død ved elvebredden. Hesten hadde antagelig blitt skremt av noe og kastet av Amalie, som brakk nakken.

– Så grusomt. Når skjedde dette?

– For to år siden. Amalie og jeg var ikke lykkelige, men vi holdt ut med hverandre, og vi var tross alt venner. Mor tok det fryktelig tungt. Hun var glad i Amalie.

Vilja betraktet Louis. Det var trist å høre at han hadde mistet alle han brydde seg om, men hun klarte likevel ikke å kjenne noen dyp sorg. Det vedkom henne ikke.

– Hvordan står det til med halvbroren din?

Leonore hadde fortalt henne at Mogens var svakelig og neppe ville leve opp. Hun håpet det ikke var tilfelle.

– Han lever, men er svakelig, stakkar. Han er undersøkt av flere leger, men det er ingen som har klart å finne ut hva som feiler ham. Han bor hos en familie i Danmark. Amalie brydde seg ikke om ham, og mor klarte aldri å tilgi far for at han bedro henne. Mogens minnet henne hele tiden om min fars utenomekteskapelige affære, så vi fant det best å la et barnløst ektepar få ham. Mogens har det godt der. Hva med deg, Vilja? Hvordan har du det? Jeg har aldri glemt deg, og har ofte undret meg på hvordan du har det.

– Jeg har det bra. Jeg er gift og har to barn.

Louis nikket. Et drag av noe som minnet om skuffelse gled over ansiktet hans.

– Jeg må nesten gå, avbrøt hun og reiste seg. – Takk for hjelpen.

– Bare hyggelig å kunne hjelpe. Hvor finner jeg doktor Isaksen?

– Han bor i det hvite huset ved siden av den store boligen der, sa hun og pekte mot direktørboligen. – Farvel, Louis.

Louis reiste seg, la hånden på armen hennes og holdt henne tilbake.

– Vi må snakke mer sammen. Jeg reiser tilbake til Kristiania om to dager, men jeg kan ikke dra uten at vi får snakket ordentlig sammen. Det er så mye jeg vil si deg, så mye … Han så fortvilet på henne.

– Jeg bør ikke bli sett sammen med deg, sa Vilja. – Hvis folk ser oss, blir det fort slarv. Reis hjem, og glem fortiden.

Dermed snudde hun seg og gikk raskt fra ham. Hun hadde lovet å gå innom doktoren når hun hadde handlet, det var noe han ville snakke med henne om, men det var uheldig at Louis også skulle dit. Hun kunne ikke la være å gå, da ville doktoren lure på hvorfor hun ikke kom.

Hun satte opp farten. Da hun nærmet seg krambua, håpet hun at kvinnene som hadde sett henne sammen med Louis, hadde gått videre. Hun trakk pusten og skjøv opp døren. Rak i ryggen gikk hun bort til disken. Hjertet sank i henne da hun så de to kvinnene som sto ved enden av disken. Det var de samme kvinnene som hadde sett henne sammen med Louis. Nå snudde de seg mot henne.

– Vilja, så godt å se at alt er vel med deg, sa den ene.

Vilja visste at hun var gift med en av gruvekarene, men hun hadde aldri snakket ordentlig med henne. Den andre kvinnen hadde hun ikke sett før.

– Ja, det er bra nå, sa Vilja og smilte høflig.

– Si meg, hvem var den kjekke, unge mannen? Begge kvinnene stirret nysgjerrig på henne.

– Jeg vet ikke, løy Vilja. – Jeg har aldri sett ham før. Løgnen kom lett og ubesværet.

– Jeg la merke til ham på båten fra Tromsø, sa den andre kvinnen. – Jeg er på besøk hos min søster, forstår du. Han er sikkert velstående, men hva gjør han her, tro?

– Han spurte etter doktor Isaksen, sa Vilja.

– Å, så spennende. Kanskje det kommer en ny doktor hit?

– Det tror jeg ikke, doktor Isaksen har ikke sagt noe om at han skal slutte, sa Vilja.

– Det var bare noe jeg kom på, sa kvinnen. – Doktor Isaksen er ingen ungdom lenger.

– Så gammel er han da ikke. Jeg beklager, mine damer. Men jeg har ikke så god tid, så om dere vil ha meg unnskyldt?

– Selvfølgelig, sa kvinnene. – Vi må uansett gå nå. Farvel.

Vilja pustet lettet da de forsvant ut. Hun snudde seg mot betjenten.

– Hva snakket de om? Er du syk? spurte han.

– Jeg fikk et lite illebefinnende da jeg var på vei hit, sa Vilja. – Det er ikke noe alvorlig. En ung mann hjalp meg, og de var nysgjerrige på hvem han var.

Handelsbetjenten lot blikket gli over henne, det stanset et øyeblikk ved magen hennes. Kanskje han trodde at hun var svanger, tenkte Vilja og kjente et sårt stikk i brystet. Barnet hun hadde mistet tidligere på året var fremdeles et vondt minne, men hun tenkte ikke så ofte på det lenger.

– Du ser blek ut. Kanskje du skulle la doktoren undersøke deg?

– Det er ikke noe galt med meg, sa Vilja og merket at hun ble litt irritert.

– Du vet vel best, sukket han. – Hva skal du ha i dag?

– Jeg trenger en pose kaffe, mel, salt og noen hesper av det garnet der, sa hun og pekte mot en kurv på disken der det lå grått ullgarn. Høsten var ikke langt unna, så hun måtte strikke sokker til barna, seg selv og Johan. Høsten var ofte kald og stormfull her på øya.

Da Vilja kom utenfor, kjente hun brisen fra sjøen, som bar med seg den kvalmende lukten fra trandamperiet et stykke lenger borte. Måkene skrek hest over hodet på henne, og langs kaia lå båtene og duppet i vannskorpen.

Hun tenkte på det overraskende møtet med Louis. Ingen her kjente ham og visste hvem han var, likevel hadde gjensynet vært pinlig. Johan var den eneste som ville forstå hvem Louis var, dersom de møttes. Hun lot blikket søke over gruveanlegget. Det var forunderlig stille der. Tre svartkledde kvinner med kurv over armen kom gående. Vilja satte opp farten og nikket kort da hun passerte dem. Kvinnene hilste vennlig, men fortsatte videre.

Idet hun nærmet seg doktorboligen, ble skrittene langsommere. Hun gruet seg for å treffe på Louis igjen. Alt som hadde hendt mellom dem mens hun var i Kristiania, flimret forbi som et bittersøtt minne. Heldigvis hadde han ikke nevnt Aron med et ord. Antagelig hadde ikke hans mor fortalt ham at hun hadde født barnet hans. Kanskje fordi hun skammet seg? Vilja bet seg i leppen. Hun måtte sørge for at Louis ikke fikk se ham, for han ville straks forstå at Aron var sønnen hans.

Hun trakk pusten da hun sto foran døren til doktorboligen. Så løftet hun hånden og banket på. Det var Eldrid som åpnet.

– God dag, Vilja, kom inn. Doktoren sa at du skulle komme. Hun åpnet døren på vidt gap og slapp henne inn. – Det er kommet en stilig, ung herre på besøk. Øynene hennes lyste av beundring.

– Hvis doktoren har besøk, kan jeg komme tilbake senere, sa hun forsiktig.

– Nei, han sa at han ville snakke med deg. Den unge mannen er i stuen sammen med Leonore og drikker te. Doktoren er inne på kontoret.

Vilja var lettet. Kanskje slapp hun å møte ham likevel.

– Takk, Eldrid, jeg finner veien selv, smilte hun.

Vilja gikk raskt bort til kontoret og banket på. Da hun hørte et dempet kom inn, åpnet hun og gikk inn. Den særegne lukten av medisiner slo imot henne. Hun likte den. Den minnet henne om tiden på sykehuset i Kristiania.

– God dag, doktor Isaksen, du ville snakke med meg? sa hun og ble stående.

– God dag, søster Vilja. Sett deg ned, sa han og pekte på stolen på den andre siden av skrivebordet.

Doktoren satt og skrev i en protokoll. Vilja ventet til han stakk fjærpennen tilbake i blekkhuset og møtte blikket hennes.

– Du lurer sikkert på hvorfor jeg har bedt deg komme. Det gjelder en ung kvinne som fødte et barn for to uker siden. Barnet levde dessverre bare noen minutter etter fødselen. Hun tok det fryktelig tungt. Kan du besøke henne og se om det er noe du kan hjelpe henne med?

– Selvfølgelig skal jeg besøke henne, sa Vilja. – Hvem er hun?

– Hun heter Ella og bor i langbrakka. Tredje døren fra venstre.

– Jeg skal høre om mor kan passe barna en stund til, så kan jeg gå med det samme.

– Det er fint, smilte doktoren. Smilet forsvant da han la hendene på bordet og så på henne. – Jeg har fått overraskende besøk av en ung herre fra Kristiania. Du kjenner ham sikkert, det er fru Christensens sønn, Louis. Det var trist å høre om hans far. Han og jeg var gode venner.

– Det visste jeg ikke, men ja, jeg kjenner ham, sa Vilja og rødmet.

Doktoren så på henne.

– Jeg er overrasket over at han reiste helt hit for å fortelle meg den triste nyheten. Noe sier meg at det ikke bare var på grunn av meg han kom. Han fortalte at han hadde truffet deg på brygga, og at du hadde fått et illebefinnende. Er alt i orden med deg?

– Doktoren skal ikke bekymre seg, det feiler meg ingenting. Jeg ble bare så overrasket over plutselig å stå ansikt til ansikt med ham. Det var ganske pinlig. Han kom også for å treffe meg, sa Vilja.

Doktoren så granskende på henne.

– Vet han at Aron er sønnen hans?

– Nei, hans mor skammet seg forferdelig over at jeg la meg etter sønnen hennes, som hun sa, så jeg måtte love at jeg aldri fortalte ham det. Hun håpet sikkert at han ville glemme meg.

– Skal du fortelle ham det?

Vilja så ned i fanget og børstet bort noe rusk fra skjørtet før hun løftet blikket mot doktoren.

– Aron vet at Johan ikke er hans kjødelige far, men hvorfor skal jeg presentere ham for Louis når han reiser herfra om kort tid? Johan er Arons far, slik vi ser det.

– Tenk deg nøye om, Vilja. Et barn har rett til å kjenne sitt opphav, sa doktoren alvorlig. – Dette er et lite sted, og vi skal ha middagsgjester i kveld. Noen kan jo finne på å fortelle ham at Johan ikke er far til barnet ditt?

– Jeg må snakke med Johan først, sa Vilja. – Når Louis reiser hjem, kommer vi ikke til å treffes mer.

Doktoren så tankefullt på henne.

– Kanskje ikke, men fremtiden vet vi ingenting om.

Vilja nikket og møtte blikket hans.

– Det er sant, men Louis tilhører en verden jeg ikke passer inn i, sa hun. – Hvis det ikke er mer doktoren vil si meg, vil jeg helst gå nå.

– Nei, det var alt, sa doktoren vennlig. – Tenk på hva jeg har sagt, Vilja.

Hun nikket, reiste seg og fortet seg ut. Da hun hastet mot ytterdøren, hørte hun latteren til Leonore.

Doktoren hadde kanskje rett i at hun burde fortelle Louis om Aron, men hva skulle det tjene til? Han skulle reise hjem om et par dager. Vilja sukket og sparket til en stein. Hvorfor måtte Louis komme og forstyrre livet hun hadde skapt her sammen med Johan?

Hun skyndte seg hjem til moren. Aron og Emil satt på gulvet og lekte mens moren satt ved ovnen og strikket.

– Mor, kan du passe barna et par timer til? Doktoren ba meg besøke en pasient, sa hun før moren fikk sagt noe.

– Selvfølgelig kan jeg det, men hvorfor kan han ikke gå selv.

– Du vet at jeg ikke kan fortelle deg hva doktoren og jeg snakker om, sa Vilja.

Moren så på henne, så nikket hun tankefullt.

– Bare gå, du. Jeg har likevel ikke noe annet å gjøre.

– Hvor er far? Vilja skottet bort på den tomme sengen.

– Han har gått opp til gruva for å slå av en prat med karene. Dagene blir ellers for lange for ham, sa moren.

– Er han frisk nok til å stå opp av sengen?

– Dette er en av de gode dagene hans, sa moren. – Jeg kan ikke binde ham fast til sengen, og han har godt av å treffe folk. Da slipper han de tunge tankene for en stund, sa hun og sukket. – Det gjør det lettere for ham å forsone seg med at han ikke kan arbeide mer.

– Stakkars far, han hadde fortjent bedre enn dette, sa Vilja.

– Ja, det er sant. Din far har alltid visst at gruvearbeid ikke er bra for helsen. Likevel har han hatt det godt der.

– Det er ikke alle som blir syke, husk det, sa Vilja. – Jeg må komme meg av gårde før det blir for sent. Jeg blir ikke lenge.

– Ta den tiden du trenger, det er bare hyggelig å ha barna her, sa moren.

Vilja gikk hjem med varene sine, satte dem på kjøkkenbenken og stakk en pose styrkende te ned i skjørtelommen før hun gikk. Hun var glad for at doktoren ga henne noe å gjøre. Da fikk hun tankene bort fra Louis en stund. Men hun måtte snart ta en avgjørelse når det gjaldt Aron, det kom hun ikke unna.