Torill Thorup

48

Livet på Solhaug

Kvinnen i vinduet

PERSONGALLERI

Sørine Solhaug | hovedperson, f. 1905
Trygve Olai Solhaug | Sørine og Crispins sønn, f. 1927
Saga Konstanse Solhaug | Sørine og Crispins datter, f. 1928
Kristian Solhaug | Sørines bror, f. 1904
Petra Solhaug | gift med Kristian, f. 1908
Leon | Petra og Levions sønn, f. 1925
Levion Kobbervik | Iselins sønn, f. 1900
Marina Kobbervik | gift med Levion
Florin Alexander Justad | Marinas bror
Agathe Justad | Florins kone
Idun og Øyvind Justad | Marina og Florins foreldre
Tord Elvestad | Sørines onkel
Astrid Elvestad | Tords hustru
Dorothea Drude Fassén | Sørines venninne fra Kristiania, f. 1904
Bolette Haugerud | tjenestekone på Solhaug
Rita Wallin | tjenestejente, Petras søster
Peder Wallin | stalldreng, Petras tvillingbror
Ida og Irmelin | de yngste søstrene til Petra
Alfred Solhaug | Sørines onkel, bor i Amerika, f. 1871
Josephine Øksnevoll | Alfreds datter, gift med Johannes, f. 1901
Johannes Øksnevoll | utvandret til Amerika, f. 1899
Marie Øksnevoll | moren til Johannes
Inga Karoline
Vindelberg-Wang | Levions tante, f. 1882
Herr Furuli | bygdas lensmann
Reiner Sjue | nevøen til Astrid Elvestad, agronom
Fru Bråthen | medlem av kvinnegruppen
Fru Enger | medlem av kvinnegruppen

Slik sluttet forrige bok:

Det kimte i telefonapparatet.

Sørine kastet et blikk på armbåndsuret. – Hvem er det som ringer hit så sent? Klokken er over ni. Hun satte kaffekoppen fra seg og hastet mot telefonapparatet. Hun håpet virkelig ikke det var dårlige nyheter, noe det ofte var når noen tok kontakt så sent. – Vær så god. Det er på Solhaug.

– Sørine, å, Sørine, hvinte det i den andre enden.

Sørine gjenkjente øyeblikkelig stemmen til Marie.

– Fru Qvist og barna er ikke her! Ektemannen hennes har tatt dem. Hører du hva jeg sier? Han har bortført dem!

1

Solhaug, september 1929

– Hva er det du sier? Marie, er du sikker på at det stemmer? Hva om fru Qvist og barna bare er på en utflukt? Sørine brydde seg ikke om å anonymisere lenger. Marie hadde skreket inn i røret på telefonapparatet at fruen og barna var blitt kidnappet av herr Qvist. Om damene på telegrafen fulgte med i avisene, visste de at mannen hun refererte til, var ordføreren i Drammen.

– De er i hvert fall ikke her!

– Har dere lett overalt på Øksnevoll?

– Ja!

– Og undersøkt værelset deres grundig?

– Sørine Synnøve Solhaug, om jeg må få be, sa Marie og hørtes ordentlig sint ut, – jeg er da ingen tosk. Selvfølgelig har vi sett etter dem der.

– Er klærne og personlige eiendeler fjernet?

– Nei, alt slikt ligger igjen! Kidnapperen tar med seg menneskene han er interessert i, ikke det de eier.

Sørine lot spydighetene prelle av henne. Marie var opprørt og fortvilet, så i hennes ører hadde hun nok stilt tåpelige spørsmål. – Vi har jo vært opptatt med epleonna hele dagen. Vi har ingen anelse om når på dagen de tre ble tatt. Om det er herr Qvist selv som har ført dem av gårde, kan han ha flere timers forsprang. Jeg kan ikke se hva jeg kan utrette ved å komme til Øksnevoll, men hvis du vil at jeg skal komme, gjør jeg selvfølgelig det.

– Kom mannsterke, Sørine, ta med alle du kan! Vi er nødt til å finne dem. Gudene vet hva en krenket herr Qvist kan finne på å utsette henne for. Uff og uff, jeg som hadde utstyrt reisekistene deres, og … om bare noen uker ville de ha vært i trygghet.

– Hysj, ba Sørine dempet. – Ikke røp planen vi har lagt. Hvis du gjør det, må vi finne en annen løsning hvis de kommer til rette. Og vi, hun hev etter pusten, – vi vil ikke klare å finne noe som er like genialt.

Marie murret, men siden hun ikke protesterte, tydet det på at hun var enig i advarselen. – Nok snakk. Vi trenger dere her. Jeg trenger dere her.

– Jeg tar med meg tre–fire stykker. Vi holder øyne og ører åpne underveis.

– Skynd dere, skynd dere, gjentok Marie før hun smelte på røret.

Sørine bøyde nakken og stønnet. Fortvilelsen kriblet som maur under huden. Hvordan var det mulig at herr Qvist hadde funnet ut hvor hustruen befant seg? Hun hadde jo rømt fra herskapshuset sitt, og de hadde plassert henne nokså langt ute på landsbygda. Navnet hennes hadde ikke blitt nevnt i én telefonsamtale; de hadde alltid benevnt henne som «vår venninne». Det var først nå Marie hadde sagt etternavnet hennes.

Sørine vendte tilbake til kjøkkenet. Flere ansikter så spent på henne. – Vi må til Øksnevoll. Omgående. Fru Qvist og barna er forsvunnet.

– Hva? Onkel Alfred reiste seg fra stolen.

Sørine nikket. – Marie er sikker på at herr Qvist har funnet henne. Om så er tilfellet, må vi finne henne. Vi må hente henne tilbake. Vi må gjøre det nå. Før han skader henne alvorlig, eller «rydder henne unna» på annet vis.

Rita og Peder sluttet seg til Alfred, som hadde gått forbi henne og ut i gangen for å kle på seg. Sørine skulle ønske de var flere menn, men både Kristian og Reiner hadde forlatt gården etter dagens økt. Inga Karoline meldte seg også frivillig. Godt, tenkte Sørine og gjorde seg klar mens Peder pilte ut for å spenne en av hestene foran vognen.

Den dårlige samvittigheten gjorde henne hul innvendig. Flere med henne hadde forsikret fru Qvist om at hun var trygg, men det var hun tydeligvis ikke. De hadde mislyktes i å beskytte henne. Noen grusomme fantasibilder danset for hennes indre. Hva gjorde hevngjerrige herr Qvist med henne nå? Med en kraftanstrengelse skjøv Sørine slike tanker vekk. Det gagnet ingen at hun fantaserte om det verste. Det viktigste nå var å få fruen tilbake og i sikkerhet før avreisen til Amerika.

Samtidig på Elverhøy

– Hva fanden gjør han her? Kristian skar tenner av raseri og glodde olmt mot Levion, som satt henslengt på trappen og ventet på dem.

– Jeg vet ikke, svarte Petra, som knuget hånden hans da hun skjønte at han ville vri seg løs. – Nå har du å høre på meg, Kristian. Hun tidde til han roet seg og kikket arrig, men forundret på henne. – Jeg vil ikke vite av krangel og skriking. Uansett hva han vil eller hva han sier, skal vi ta hensyn til at Leon er her. Levion er faren hans, og Leon skal ikke være vitne til et munnhuggeri eller det som verre er mellom dere.

– Se på det sleske fliret hans, oppfordret Kristian og skalv av sinne. – Tro ikke at han kommer hit med edle hensikter. Det er noe han vil, Petra, og det er garantert ikke noe vi får glede av!

– Det tror ikke jeg heller, men Leon skal slippe å bli vitne til et oppgjør mellom dere to. Han er kan hende liten, men han er snart fem år, og får med seg bråket. Husk at han er glad i Levion.

Kristian hevet haken. – Jeg skal prøve å opptre behersket, men det kommer sannelig an på hva Levion vil.

Omsider trakk han hånden sin ut av hennes og gikk målrettet mot Levion.

Levion reiste seg og sto med hodet hevet.

Petra så at Siri hadde skyndet seg bort til Leon. Hun holdt ham varlig om overarmen og hadde skjøvet ham bak seg. En beskyttende gest, innså Petra. Hun satte pris på at tjenestejenta var så åndsnærværende. Under andre omstendigheter ville det ha vært naturlig og latt ham løpe faren sin i møte. Men ikke nå, som fiendskapen lyste fra flere hold. Hun stilte seg ved siden av Siri. De to kvinnene utgjorde et beskyttende skjold rundt guttungen.

Kroppsspråket til mennene lignet det Petra hadde sett da to haner ble sluppet inn i samme innhegning. Hun trodde nok at Levion klarte å være rolig. Det var et av hans personlighetstrekk, visste hun, så irriterende nonsjalant. Den holdningen kunne være med på å terge Kristian, og antagelig var det noe av det som moret Levion. Kristian, derimot, mislikte Levion til det dypeste av sitt innerste. Hun hadde ofte mistenkt ham for å være forutinntatt når det gjaldt hennes tidligere plageånd. Hun forsto hvorfor han var slik, men det skapte dårlig stemning.

– Pass på Leon, sa Petra til Siri, – mens jeg hører hva de snakker om.

– Jeg tror ikke du trenger å gå nærmere, svarte Siri tørt, – men dette angår nok deg også.

Petra gikk mot trappen, men stanset på forsvarlig avstand. Hun hadde erfart at Levion kunne gå til de merkeligste angrep.

Levion løftet den ene hånden og krummet pekefingeren. Med den vinket han henne mot seg.

Petra ergret seg over at han gjorde det på den måten. Kunne han ikke bare be henne ta noen skritt fremover? Verst var det at Kristian hugg blikket i henne da hun adlød ham, men hva annet kunne hun gjøre? Levion hadde tydeligvis noe han hadde lyst til å si henne, og etter hennes mening var det best Leon ikke hørte hva det gjaldt.

– Som dere sikkert vet, er jeg i ferd med å bli fordrevet fra Justadli.

Petra presset leppene sammen for ikke å bli fristet til å si at det kunne han takke seg selv for. Av muskelspillet i kjevene til Kristian så hun at han også gjorde sitt beste for å tie.

– Jeg hadde et håp om at Marina ville komme tilbake. Vi kunne ha snakket ut, og … vel, dere trenger ikke å vite alt. Jeg vet når jeg er uønsket, derfor har jeg begynt å innse at jeg må forlate bygda.

– Jo før, desto bedre.

– Jeg trenger ikke ditt synspunkt, Levions blå blikk gnistret mot Kristian. – Saken er den at jeg trenger penger for å etablere meg et annet sted.

Kristian fnøs foraktelig. – Visste jeg det ikke! Du kommer hit for å …

– … og dere skal hjelpe meg, fortsatte Levion uanfektet av avbrytelsen.

Petra måpte.

– For at jeg skal forlate bygda, må jeg ha noe å leve av. Dere trenger ikke se troskyldige ut og late som dere ikke ønsker meg herfra. Det er jeg godt innforstått med. Jeg skal dra … på én betingelse: Jeg vil ha arvepengene Leon fikk etter mormor.

– Nei, gispet Petra, – nei!

Levion smalnet blikket.

– Du … du har fått penger før! Du truet til deg fem hundre kroner tidligere.

– Men nå trenger jeg mer.

Svaret kom så kjølig at Petra ble målløs.

– Jeg håper å få et oppgjør for Justadli når det er taksert. Det vil bli taksert til mer enn det det kostet å bygge. Jeg har krav på minst halvparten. Ærlig talt burde jeg fått alt; jeg bygget det med mine egne to hender. Dessuten brukte jeg mesteparten av arvepengene mine også. Derfor må dere begripe at jeg trenger mer enn det Marina er i stand til å gi meg.

– Du … får … ikke … Leons … penger! Det skjer bare ikke, Levion! Petra freste mot ham.

– Jo. Det er din gylne mulighet til å bli kvitt meg. Vil du ikke det, Petra? Han la hodet på skakke og så ertende på henne.

Petra kjente at kinnene brant. Til og med øreflippene var varme. Hvordan våget han å be om Leons penger? De var tiltenkt ham. Det var penger han skulle få når han ble myndig. Det ville gi ham en god begynnelse på voksenlivet.

– Vi kan sikkert bli enige om noe …

Petra så sjokkert på Kristian.

– Nei! Du gir ikke bort pengene til Leon. Nei, gjentok hun og stampet med beina.

Levion brydde seg ikke om utbruddet hennes. All oppmerksomhet var rettet mot Kristian. – For en gangs skyld har du noe fornuftig å si. Når kan jeg vente oppgjøret?

– Det må vi snakke nærmere om, og …

– Jeg vil ha penger nå.

– Du får ikke penger nå, svarte Kristian bestemt. – Det får du ikke før jeg er sikker på at Marina og du er enige om takst og fordeling. Aldri i verden om du får noe av oss – og så viser det seg at dere finner tilbake til hverandre igjen. Ne-ei, du! Du får ingen utbetaling før jeg er helt trygg på at du aldri setter din fot i denne bygda igjen.

Levion gliste. – Vi skal nok bli enige. Og vi har vitner til det du har sagt. Han pekte mot Siri.

– Tro ikke at vi er forlikte, sa Kristian strengt. – Egentlig håper jeg at Djevelen tar deg, men om det er penger som må til for å bli kvitt deg, betaler jeg villig.

To par øyne målte hverandres styrke.

Til slutt slo Levion blikket ned og slentret plystrende ut av tunet.

Petra hadde lyst til å gå tett innpå Kristian og hamre knyttnevene i brystkassen hans. – Hvorfor sa du noe slikt? Herre min Gud, hvordan kunne du love bort arven til Leon? Jeg … jeg … Brått begynte hun å snufse. Ikke av sorg, men av skuffelse.

– Petra, hør på meg, ba Kristian inntrengende. – Jeg har da vel for fanden ikke tenkt å holde noen avtale med ham. Jeg ga oss bare en utsettelse. Vi vet ikke om Marina kommer tilbake, vi vet ikke engang om hun akter å dele overskuddet etter en takst med ham. Dette er noe som kan drøye i årevis. Dessverre for Marina, men heldigvis for oss.

– Så Leon skal få beholde pengene sine? Petra så skeptisk på ham.

– Ja. Du trodde da vel ikke at jeg ville gi den sjakalen noe? Jeg ville bare ha ham bort. Jeg orket ikke å høre på våset hans. Han er ikke tilregnelig, og jeg har ikke tenkt å holde noen forpliktelser overfor ham. Spiller han med skitne kort, gjør jeg det samme.

Petra skjønte at Kristian prøvde å berolige henne, men etter hennes mening var det høyst uklokt å love Levion noe som helst. Han kom ikke til å glemme at han var blitt lovet penger.