Yu Hua

Brødre

Oversatt av Harald Bøckman og Baisha Liu

Originally published in China in two volumes as Xiong Di by Shanghai Literature and Art Publishing House in 2005 and 2006, respectively.

Volume one copyright © 2005. Volume two copyright © 2005.

This translation published by agreement with Pantheon Books, an imprint of The Knopf Doubleday Group, a division of Random House, Inc.

Norsk utgave © 2012 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Tilrettelagt for eBok av Type-it AS, Trondheim 2012

ISBN 978-82-03-21848-4

Kapittel 1

Skalle-Li, vår småbys styrtrike magnat, lot fantasien løpe fritt. Han planla å svi av tjue millioner amerikanske dollar på å kjøpe seg plass på et russisk romskip og ta en tur ut i verdensrommet. Mens han satt der på sitt berømmelige gullbelagte toalettsete, lukket han øynene og begynte å forestille seg hvordan han svevde i bane rundt i et ufattelig stort og kaldt verdensrom. Han ville skue ned på den majestetiske jordkloden og se hvordan den langsomt åpenbarte seg for ham. Men så vellet det opp en sviende følelse fra hjertet som presset tårene fram; han innså han at han ikke lenger hadde noen som sto ham nær på denne jorda.

Han hadde hatt en bror, Song Gang, som hadde støttet ham i tykt og tynt. Song Gang var bare ett år eldre enn ham, men et helt hode høyere. Den godhjertede og ubøyelige Song Gang hadde dødd tre år tidligere og blitt til aske, som ble bevart i en liten trekasse. Da Skalle-Li kom til å tenke på den lille trekassa som brorens aske var anbrakt i, sukket han dypt og lenge. Han tenkte at sjøl et lite tre ville gi mer aske når det ble brent enn det som var igjen av Song Gang.

Da mora til Skalle-Li levde, hadde hun det med å si til ham: «Som far, så sønn.» Med det mente hun Song Gang, og sa at han var ærlig og snill, og at han og faren hans var like i ett og alt, de var som to alen av samme stykke. Når hun snakket om Skalle-Li, snakket hun ikke på den måten. Da pleide hun bare riste på hodet og si at Skalle-Li og faren hans var to helt forskjellige mennesker som hadde slått inn på forskjellige veier. Det var først det året da Skalle-Li var fjorten, da han ble tatt på fersken mens han smugtittet på rumpene til fem damer på en offentlig do, at mora hans helt endret oppfatning. Da forsto hun at også Skalle-Li og faren hans faktisk var to alen av samme stykke. Skalle-Li husket tydelig hvordan hun den gangen var helt skrekkslagen og unngikk å møte folk med øynene og bare snudde seg vekk og tørket tårene, mens hun mumlet bittert:

«Som far, så sønn.»

Skalle-Li hadde aldri sett sin egen far. Den dagen han ble født, hadde faren hans forlatt denne verden i en stank som steg til himmels. Mora sa at faren hadde dødd av drukning. Skalle-Li spurte hvordan han hadde druknet, om det var i den lille elva, eller i dammen? Eller kanskje han hadde druknet i brønnen? Mora forholdt seg helt stum. Det var først etter at Skalle-Li var blitt tatt på fersken mens han smugtittet på damenes rumper og med dagens sjargong forårsaket en sexskandale og av den grunn ble beryktet i småbyen, at han fikk vite at han og faren faktisk var to stinkende alen av samme stykke. Da hans egen far smugtittet på damerumper i en do, hadde han vært uforsiktig nok til å ramle ned i møkkabingen og drukne.

Menn og kvinner og gamle og unge i småbyen gosset seg og lo seg skakke, og alle tygde de på denne setningen: «Som far, så sønn.» Like sikkert som at et tre får blader når det vokser, like sikkert var det at folk i småbyen gikk rundt med dette munnhellet på tunga. Selv pattebarn som knapt hadde lært å snakke forsøkte seg på dette folkelige uttrykket. Folk kunne peke på Skalle-Li og hviske og tiske mens de prøvde å skjule et smil. Men Skalle-Li satte bare opp en uskyldig mine, og vandret gjennom småbyens gater og streder som om ingenting hadde skjedd. Inni seg smålo han stadig vekk, for nå var han snart femten år, og visste hva det var å være en mann.

I dag er verden full av damer som vifter med nakne rumper. Du finner dem på fjernsyn og film, på VCD og DVD, i annonser og i blader, på kulepenner og lightere … du finner alle slags rumper, importerte rumper, egenproduserte rumper, hvite og gule og svarte og til og med brune, store og små og fete og tynne, glatte og grove, barnlige og gamle, falske og virkelige, de kan være en fest for øyet som man ikke kan få blikket vekk fra. I dag er ikke damerumper noen stor sak, de kan dukke opp bare ved at man gnir seg i øynene, eller du kan treffe på en ved å nyse. Om du kommer rundt en sving, kan du plutselig tråkke på en. Slik var det slett ikke før i tiden. Da var de juveler som man verken ville bytte for gull eller sølv eller perler. Før i tiden kunne man bare titte på dem i smug på do. Derfor fikk vi småpøbler som Skalle-Li, som ble fakket på stedet, og storpøbler som Skalle-Lis far, som på den måten mistet livet på stedet.

På den tiden var offentlige toalett ikke som i dag. I dag kunne du ikke få sett ei damerumpe på et offentlig toalett sjøl om du brukte periskop. På den tiden var mannsavdelingen og dameavdelingen bare adskilt med en tynn vegg, og under var det åpent ned til den felles møkkabingen. Når damene dreit og pissa, hørte du det klart og tydelig, det var så pirrende at en kunne gå helt i spinn. Da kunne man stikke hodet ned der man egentlig skulle sitte med rumpa, og med et brennende begjær holdt man fast i setekanten med hendene mens bein og mage klemte seg fast mot åpningen. Stanken som steg opp, fikk øynene til å renne, og det krøyp mark rundt overalt, men det enset man overhodet ikke, og bevegelsene var som når en atletisk svømmer forbereder seg på å stupe i vannet under en konkurranse. Jo dypere man klarte å få hode og kropp, jo mer av rumpene fikk man sett.

Den gangen fikk Skalle-Li se fem rumper på ett brett, én liten, én feit, to tynne og én som var verken feit eller tynn, de satt alle pent på rekke og rad, nesten som man henger opp fem stykker svinekjøtt i en slakterbutikk. Den feite rumpa minnet om et stykke ferskt svinekjøtt, de to tynne rumpene liknet på saltet kjøtt, den lille rumpa var ikke verd å nevne. Den Skalle-Li likte, var den som var verken feit eller tynn, og den befant seg rett i synsretningen hans. Av de fem rumpene var denne mest naturlig avrundet, og huden var så fast at han kunne se konturen av halebeinet. Hjertet hans banket voldsomt, han ville så gjerne se kjønnshårene bak under halebeinet, ville så gjerne se der hvor kjønnshårene hadde sitt utspring, han strakte kroppen enda litt lenger ned og strakte hodet så langt han kunne, men da det var like før han kunne skue damens kjønnshår, ble han tatt på fersken.

Det hadde seg slik at Seierrike Zhao, en av småbyens to store begavelser, kom inn på doen akkurat da. Da han så at en person hadde ført kropp og hode ned gjennom hullet, forsto han straks hva som var på gang. Han grep fatt i Skalle-Lis skjorte og dro ham opp som om han var en turnips.

På den tiden var Seierrike Zhao tjue år gammel, og hadde allerede fått et firelinjers dikt trykt i et stensilert magasin som ble utgitt av fylkets kulturkontor. Av den grunn hadde han fått et oppnavn – Dikter Zhao. Etter at Dikter Zhao hadde dratt Skalle-Li opp av doen, var han så oppskrudd at han var helt rød i ansiktet. Han dro den fjortenårige Skalle-Li med seg utenfor mens han ga ham en lang reprimande. Ordbruken var imidlertid både poetisk og malerisk:

«Når rapsåkeren brer seg som et gyllent teppe, har du ikke blikk for det; når småfisken leker i den lille elva, har du ikke blikk for det; når hvite skyer svever på en asurblå himmel, har du ikke blikk for det; stanken som står til himmels fra doen er det eneste du bøyer deg ned for …»

Dikter Zhao hadde holdt det gående i mer enn ti minutter utenfor doen uten at det var noen bevegelse innefra. Han ble utålmodig, gikk bort til døra foran dameavdelingen og ropte med høy røst om at nå måtte de fem rumpene der inne se å komme seg ut. Han glemte helt at han var en kultivert dikter, og ropte heller vulgært til dem som var der inne:

«Nå får dere slutte å pisse og drite, noen har tatt seg en god titt på rumpene deres uten at dere var klar over det, se å kom dere ut i en fart.»

Eierne av de fem rumpene kom nærmest stormende ut. Noen var så rasende at de skar tenner, noen hylte, andre skreik og andre igjen gråt og snufset. Den som gråt og snufset, var den elleve-tolv år gamle jenta med den lille rumpa som Skalle-Li mente ikke fortjente oppmerksomhet. Hun dekket ansiktet med hendene og gråt så hele kroppen skalv, som om hun nettopp ikke bare var blitt kikket på i smug av Skalle-Li, men som om hun var blitt voldtatt. Skalle-Li bare sto der i Dikter Zhaos grep og så på den lille rumpa som gråt og snufset. Han tenkte med seg sjøl hva er det du gråter for, det er vel ikke noe å grine for ei rumpe som ennå ikke er utviklet, jeg kastet jo for faen bare et blikk på den lille rumpa di bare fordi den tilfeldigvis var der.

Den siste som kom ut, var en vakker sytten år gammel pike. Hun var rød av skam, og etter å ha kastet et blikk på Skalle-Li, snudde hun seg raskt og gikk sin vei. Dikter Zhao ropte innstendig at hun ikke måtte dra, men komme tilbake og ikke føle seg flau og heller kreve sin rett. Hun snudde ikke engang på hodet, og gikk bare fortere og fortere. Da Skalle-Li så hvordan rumpa hennes vrikket på seg, visste han at den avrundede rumpa tilhørte henne.

Da denne rumpa hadde gått sin vei, gikk også den gråtende og snufsende rumpa sin vei. Ei av de tynne rumpene skjelte ut Skalle-Li så voldsomt at fråden fra munnen hennes sprutet over hele ansiktet hans. Så tørket hun munnen og gikk sin vei, hun også. Skalle-Li så på henne da hun gikk. Rumpa hennes var så tynn at den liksom forsvant etter at hun hadde fått på seg buksene.

De tre gjenværende tok Skalle-Li i forvaring og tok ham med til politistasjonen. En overstadig Dikter Zhao, ei feit rumpe som var som et stykke ferskt kjøtt og ei tynn rumpe som var som et stykke saltet kjøtt. De holdt ham fast mens de vandret rundt i den lille byen med knapt femti tusen innbyggere. Da de var kommet halvveis, sluttet en annen av småbyens begavelser, Vellykkede Liu, seg til dem.

Denne Vellykkede Liu var også rundt tjue år gammel. Han hadde også fått trykt et stykke i det stensilerte magasinet som ble utgitt av fylkets kulturkontor. Det var en novelle som var trykt på to tettpakkede sider. Det var likevel mye mer imponerende enn det firelinjers diktet til Dikter Zhao, som var satt inn der det var blitt plass til overs. Derfor hadde Vellykkede Liu fått et flott oppnavn, Forfatter Liu. Siden Forfatter Liu ikke sto tilbake for Dikter Zhao når det gjaldt oppnavn, ville han sjølsagt ikke stå tilbake for ham på andre felter heller. Forfatter Liu gikk og bar på en tom ris-sekk, han skulle egentlig til risutsalget. Men da han så Dikter Zhao komme gående med nesa i sky og geleidet Skalle-Li på den måten, tenkte Forfatter Liu med seg sjøl at han ikke kunne la Dikter Zhao få all oppmerksomheten aleine, han ville også ha sin del av dette oppsiktsvekkende opptrinnet. Som en redningsmann i nøden styrtet han fram mot Dikter Zhao og ropte høyt:

«Jeg skal gi deg en håndsrekning!»

Dikter Zhao og Forfatter Liu var drevne venner i faget. Forfatter Liu hadde ved en anledning funnet fram til de mest rosende ordene som var å oppdrive for å beskrive Dikter Zhaos firelinjers dikt, og Dikter Zhao hadde gjort gjengjeld ved å bruke enda flere rosende ord for å beskrive Forfatter Lius tosiders novelle. Dikter Zhao hadde opprinnelig holdt Skalle-Li bakfra, men da Forfatter Liu kom styrtende til, flyttet Dikter Zhao seg over på venstre side, og lot Forfatter Liu gå på høyre side av Skalle-Li. Småbyens to store begavelser hadde på denne måten slått seg sammen, og begynte en paradering gjennom byen som ingen ende ville ta, mens de holdt Skalle-Li i kragen fra hver sin side. De proklamerte om og om igjen at de ville ta ham med til politistasjonen. De hadde vært på vei til en politistasjon i nærheten, men dit gikk de slett ikke, de tok heller en omvei mot en annen politistasjon som lå lenger borte. De vandret inn i streder og ut på gater for å få så mye oppmerksomhet som mulig rundt seg sjøl. Mens de paraderte Skalle-Li gjennom byen, sa de med en viss misunnelse til ham:

«Se bare her, her har du to store begavelser som geleider deg, en sånn pusling som deg har virkelig trukket det store lodd …»

Dikter Zhao syntes ikke han hadde fått fram alt, og tilføyde: «Det er som om Li Bai og Du Fu geleider deg …»

Forfatter Liu syntes imidlertid at Dikter Zhaos metafor ikke var helt passende, for Li Bai og Du Fu var begge diktere, og han, som Forfatter Liu, skrev noveller, så han korrigerte på følgende måte:

«Det bør heller være at det er Li Bai og Cao Xueqin som geleider deg …»

Skalle-Li tittet både hit og dit mens han ble geleidet gatelangs. Han så ut som om han ikke enset noe, men da han hørte de to store begavelsene betegne seg som Li Bai og Cao Xueqin, kunne han ikke annet enn å bryte ut i latter og si:

«Sjøl jeg veit at Li Bai er fra Tang-dynastiet og Cao Xueqin er fra Qing-dynastiet, så hvordan kan en mann fra Tang gå sammen med en mann fra Qing?»

Massene som hadde samlet seg gatelangs for å se opptrinnet, lo så det ga gjenlyd, og sa at Skalle-Li hadde rett. De mente at prestasjonene til småbyens to begavelser riktignok var store, men hva historisk kunnskap angikk, kunne de ikke måle seg med en liten lømmel som hadde smugtittet på damerumper. Da de to begavelsene hørte det, ble de røde om ørene. Dikter Zhao rettet nakken og sa:

«Det er jo bare bildemessig brukt …»

«Vi kan også si det med et annet bilde,» sa Forfatter Liu, «hva med å si at det er en dikter og en forfatter som geleider deg, som for eksempel å si at det er Guo Moruo og Lu Xun som geleider deg. «

Denne gangen syntes massene at bildebruken var riktig. Skalle-Li nikket bekreftende, og sa: «Det skulle holde.»

Dikter Zhao og Forfatter Liu vågde ikke å ta opp flere litterære temaer. De holdt Skalle-Li fast i kragen, og med opphøyd verdighet fordømte de Skalle-Lis bølleaktige oppførsel mens de med streng mine skred framover. Skalle-Li så at det var en mengde mennesker langs veien. Noen kjente han, og andre var ukjente, men alle lo de, hver på sin måte. Dikter Zhao og Forfatter Liu forklarte tålmodig til folk mens de gikk, de tok nesten mer profesjonelt på oppgaven enn dagens programledere i fjernsynet. De to damene som Skalle-Li hadde smugtittet på, liknet mer på inviterte gjester i fjernsynet, og var nærmest som skiftende ekko av Dikter Zhao og Forfatter Liu. Noen ganger så de rasende ut, men så kunne de bli forurettet, og andre ganger kunne de både se rasende og forurettet ut. Mens de gikk der, utstøtte plutselig hun med den feite rumpa et skrik. Hun hadde fått øye på mannen sin blant mengden som var kommet for å se på opptrinnet. Hun begynte å hulke, og ropte med høy stemme til mannen:

«Det er noen som har sett på rumpa mi, og jeg veit ikke hva annet han så, du må gi ham en omgang.»

Alle som sto der så på mannen hennes og lo. Mannen bare sto der helt stille, rød i ansiktet og med sammentrukne øyenbryn. Dikter Zhao og Forfatter Liu lot ikke Skalle-Li fortsette framover, men tok fatt i ham og geleidet ham fram foran den uheldige husbonden, som om de la et kjøttbein foran en hund. Kvinnen med den feite rumpa fortsatte å hulke, og med høy stemme fortsatte hun å be husbonden å kline til ham:

«Du er den eneste som får se rumpa mi, nå har også denne lille bøllen smugtittet på den, nå er det to mennesker som har sett på rumpa mi her i verden, så nå veit jeg verken ut eller inn. Kan du ikke gi ham en omgang? Kan du ikke klore øynene ut på ham? Hvorfor bare står du der, synes du ikke dette er å tape ansikt?»

Folk som sto rundt brølte av latter, sjøl Skalle-Li smuslet og lo. Han tenkte med seg sjøl at det ikke var han som hadde gjort at mannen tapte ansikt, det var kona hans som hadde forårsaket det. Da ropte kvinnen med den feite rumpa skingrende til mannen:

«Se her! Han bare står her og ler, han tror han kan slippe billig fra det, han er fornøyd, nå må du gi ham en omgang! Det er du som er blitt fornedret, og ennå vil du ikke gi ham en omgang ?»

Mannen, som nå var blitt helt askegrå i ansiktet, het Tong, og var småbyens vidgjetne smed. Da Skalle-Li var liten, var han ofte borte hos smeden for å se de vakre gnistene som sprutet når jernet ble hamret. Nå var smed Tong så sinna at ansiktet hans var mørkere enn jern. Han hevet den store neven som han brukte når han hamret og klabbet til Skalle-Li rett i ansiktet så det hørtes ut som om han banket jern. Skalle-Li mistet to tenner og falt om kull og så både stjerner og måner. Halve ansiktet hans hovnet straks opp, og det begynte å ringe i ørene hans, en lyd som kom til å vare i 180 dager. Da slaget rammet ham, syntes Skalle-Li at det han hadde vært med på, var en dyr fornøyelse. Han svor på at om han noen gang igjen skulle slumpe til å se rumpa til smedens kone, ville han knipe igjen øynene og ikke åpne dem for alt i verden, sjøl om han skulle bli lokket med både gull og sølv.

Etter denne omgangen fortsatte Dikter Zhao og Forfatter Liu å paradere Skalle-Li gjennom gatene, sjøl om han var både forslått og hoven i ansiktet og blødde fra nesa. De tok flere runder på småbyens gater, og gikk flere ganger forbi politistasjonen. Tre ganger sto politiet utenfor stasjonen og så på opptrinnet, uten at Dikter Zhao og Forfatter Liu ville gi slipp på Skalle-Li. De bare fortsatte å gå, Dikter Zhao, Forfatter Liu, den tynne rumpa og den feite rumpa, det så ikke ut til å ta noen ende. De gikk helt til den feite ferskvarerumpa mistet interessen, og til den tynne inntørkede rumpa ikke hadde lyst til å gå mer. Etter at de to, hvis rumper var blitt skadelidende, hadde dratt hjem, geleidet Dikter Zhao og Forfatter Liu Skalle-Li på en ny runde gjennom byen, helt til de var blitt stive og støle og knapt hadde stemme igjen. Først da tok de Skalle-Li med til politistasjonen.

Alle de fem politibetjentene som var på vakt, styrtet fram, omringet Skalle-Li, og begynte straks å forhøre ham. Først skaffet de seg klarhet i de fem damenes navn. Deretter fikk de klarlagt hvilken av rumpene som hørte til hvem, bortsett fra den lille rumpa, som de ikke spurte mer om. Det virket slett ikke som noe forhør, det var mer som om de ville forhøre seg hos Skalle-Li. Da han begynte å legge ut om hvordan han hadde smugtittet på Lin Hongs rumpe, den som var den som verken var feit eller tynn, men rund og deilig, ble de fem politibetjentene så oppspilte at man skulle tro de hørte på en grøsserhistorie, for Lin Hong var småbyens berømte skjønnhet. Når de fem politibetjentene var ute på sine daglige runder i småbyen, tok de alle mål av den flotte rumpa hennes, som bare var adskilt fra omverdenen med ett lag med bukser. Det var flust med menn i småbyen som hadde sett på rumpa hennes under buksene, men Skalle-Li var den eneste som hadde sett den virkelige kjøttfulle rumpa etter at hun hadde trukket ned buksene. De fem politibetjentene forsto selvfølgelig at å ha Skalle-Li i forvaring var en anledning som de ikke kunne la gå fra seg. De spurte ham igjen og igjen, og når Skalle-Li kom inn på Lin Hongs faste hud og det svakt utstående halebeinet, lyste de opp som om de plutselig var blitt strømførende lyspærer. Men da Skalle-Li sa at han ikke hadde sett noe mer, var det som om strømmen ble kuttet og mørket senket seg. De så både skuffet og triste ut, og banket nevene i bordet og ropte ut:

«Tilståelse gir mild behandling, vrangvilje blir straffet strengt, tenk deg nå godt om, hva mer var det du så?»

Skalle-Li begynte skrekkslagen å legge ut om hvordan han strakte kroppen sin enda litt lenger ned, hvordan han gjerne ville få sett Lin Hongs kjønnshår og hvordan det så ut der kjønnshårene hennes vokste ut. Han var så engstelig at han snakket med lav stemme. Politibetjentene lyttet så oppmerksomt at de formelig holdt pusten. Det virket som om han igjen var i ferd med å servere en grøsserhistorie, men akkurat da de skulle få seg et grøss, tok historia slutt. Skalle-Li fortalte at like før han fikk øye på Lin Hongs kjønnshår, kom denne Dikter Zhao og trakk ham opp, så han fikk ikke sett dem. Med den ytterste beklagelse sa han:

«Det var på en hårsbredd nær …»

Da han hadde snakket ferdig, reagerte de fem politibetjentene først ikke, de bare satt og stirret tomt på ham. Først da de etter en stund oppdaget at munnen hans ikke beveget seg mer, forsto de at det var en historie uten resultat. De så ut som om de ikke trodde sine egne ører, de så ut som fem utsultede sjeler som bare kunne se langt etter en helstekt and som fløy av gårde. En av betjentene kunne ikke dy seg for å klandre Dikter Zhao, og sa:

«Hvorfor holdt ikke han derre Zhao seg hjemme og skreiv dikt, hva hadde han på dass å gjøre?»

Da folkene på politistasjonen så det slik at de ikke ville klare å få mer ut av Skalle-Li, ville de at mora hans skulle komme og hente ham. Han fortalte dem at hun het Li Lan og at hun jobbet på silkefabrikken. En av betjentene gikk utenfor stasjonen og ropte ut til folk som gikk forbi om noen av dem kjente en Li Lan, hun som jobbet på silkefabrikken. Etter å ha ropt og forhørt seg i noen minutter kom det en som jobbet på silkefabrikken forbi og spurte hvorfor han ville ha fatt i Li Lan. Politibetjentene sa:

«Si at hun må komme til politistasjonen og ta med seg den bøllete sønnen sin hjem.»

Skalle-Li måtte sitte på politistasjonen en hel ettermiddag, akkurat som et stykke hittegods som ventet på å bli hentet. Han satt på en benk og betraktet solskinnet som spredde seg på sementgulvet. I begynnelsen var det like bredt som døråpningen, men etter hvert ble det smalere og smalere. Det ble så smalt som en bambusstokk, for så å forsvinne helt foran øynene på ham. Skalle-Li visste ikke at han allerede var blitt berømt. Så vel menn som kvinner som kom forbi politistasjonen, brukte anledningen til å ta en titt innom for å få seg en latter og se på hvordan han så ut, denne typen som hadde smugtittet på damerumper på doen. Når det ikke var noen som kom innom, ville et par standhaftige politibetjenter komme bort til ham, slå neven i bordet og si med streng stemme:

«Tenk deg nå godt om, er det fremdeles noe du ikke har forklart?»

Mora til Skalle-Li viste seg ikke foran inngangen til politistasjonen før det var blitt mørkt. Hun ville ikke komme på ettermiddagen, for hun var redd for at folk vil snakke bak hennes rygg. Allerede for femten år siden hadde Skalle-Lis egen far fått henne til å føle en bunnløs fornedrelse. Nå hadde Skalle-Li helt olje på ilden, og påført henne enda mer fornedrelse. Da det var blitt mørkt, tok hun på seg skaut og munnbind og snek seg inn på politistasjonen. Da hun kom inn og fikk øye på sønnen, så hun straks engstelig bort. Beklemt sto hun der foran politibetjenten. Med skjelvende stemme meddelte hun hvem hun var. Politibetjenten, som egentlig skulle ha gått av vakt, spurte rasende om hun for faen visste hvor mye klokka var, at den faen ta meg var over åtte, og at han ennå ikke hadde fått spist middag og at han egentlig skulle gått på kino og at han hadde måttet mase og dytte og sparke foran billettluka for å kjøpt den billetten, men nå ville han ikke fått sett en dritt, sjøl om han så hadde tatt fly til kinoen ville han ikke fått sett mer enn ett eneste ord på teppet, ordet «Slutt». Mora til Skalle-Li sto bare ynkelig foran politibetjenten og nikket for hver setning. Til slutt sa han:

«Stå for faen ikke der og nikk, se å kom deg av gårde, gammer’n har tenkt å stenge.»

Skalle-Li fulgte etter mora si mens de gikk. Hun gikk stille og med bøyd hode og så langt fra de stedene som hadde veilys som mulig. Han fulgte etter henne, helt uanfektet og med svingende armbevegelser, som om det ikke var han som var blitt tatt i å smugtitte på doen, men henne. Da de var kommet hjem, gikk Li Lan rett inn på rommet sitt uten å si et ord, og det kom heller ingen lyder derfra etter det. I halvsøvne utpå natten syntes Skalle-Li han merket at hun som vanlig kom bort til senga hans og bredde over ham teppet som han pleide å sparke av seg, men Li Lan snakket ikke til sønnen på mange dager. Så, en regnfull kveld kom det en eneste tårevåt setning: «Som far, så sønn.» Hun satt i tussmørket bak lampelyset og fortalte Skalle-Li med halvmørk stemme at da faren hans druknet i doen da han ville smugtitte på damerumper, følte hun at hun ikke kunne møte folks blikk lenger og tenkte å gjøre slutt på det. Men gråten fra ham som akkurat var blitt født, fikk henne til å fortsette å leve. Hun sa at om hun da hadde visst hvordan han kom til å bli, ville det ha vært mye ryddigere å gjøre slutt på det den gangen.

Kapittel 2

Da Skalle-Li hadde smugtittet på damerumpene på doen, fikk han sitt pass påskrevet. Alle i småbyen vår visste om denne fjortenåringen. Når han gikk gatelangs, unngikk ungjentene ham. Til og med småjenter som ennå ikke var utviklet og gamle damer unngikk ham. Skalle-Li følte seg sterkt forurettet, han så det slik at han bare hadde smugtittet i mindre enn to minutter, men ble behandlet som en voldtektsmann. Men tap kan også gi vinning. Han hadde sett Lin Hongs rumpe. Lin Hong var den vakreste av vår småbys vakre. Når voksne menn og ungdom – ja til og med unggutter – fikk øye på henne, stirret de fjollete etter henne og bokstavelig talt siklet etter henne. Det var til og med dem som ble så oppskrudde da de så henne, at de begynte å blø neseblod. Gudene må vite hvor mange menn i hvor mange senger i hvor mange hus i småbyen som lukket øynene om kvelden og onanerte mens de forestilte seg noen av de fysiske attributtene hennes. For disse stakkarene ville det vanligvis være et lykkelig høydepunkt om de fikk øye på henne en gang i uka, sjøl om det bare var ansiktet hennes eller halsen eller hånden hennes. Om sommeren kunne de være heldigere og få sett føttene hennes i sandalene eller leggene hennes nedenfor skjørtekanten, men utover det fikk de ikke sett noe. Det var bare Skalle-Li som hadde sett den nakne rumpa hennes. Det gjorde den mannlige befolkningen i småbyen særdeles misunnelig. De sa at det måtte skyldes at Skalle-Li hadde vært heldig nok til å vekke godhug hos en vakker kvinne i et tidligere liv.

På grunn av dette ble Skalle-Li berømt over natten. Kvinnene unngikk ham riktignok alle som en, men når mannfolka fikk øye på ham, la de an en fortrolig tone, smilte betydningsfullt og grep ham om skuldrene. De ville lete etter noe å si mens de så seg rundt for å se om det var noen andre der, og så kunne de spørre lavmælt:

«Vel, småtten, hva var det du fikk se?»

Med overlegg ville Skalle-Li si høyt og tydelig: «Jeg fikk se noen rumper!»

Da ville mannfolka skvette til, klype ham i skulderen og si: «Helvete heller, ikke så høyt!»

Så ville de se seg nøye rundt for å forvisse seg om at det ikke var noen som hadde lagt merke til dem, og fortsette like lavmælt: «Vel, Lin Hongs … hvordan var den?»

I sin pure ungdom kom Skalle-Li til å forstå hvor hans egenverdi befant seg. Han forsto at han hadde et notorisk dårlig rykte, men han var som et stykke stinkende doufu, som er illeluktende, men som smaker vidunderlig. Han visste at fire av de fem rumpene han hadde smugtittet på, ikke var omsettbare sjøl til dumpingpriser, men Lin Hongs rumpe var nesten ufattbar, den var i femstjernersklassen.

Det at Skalle-Li kunne bli vår småbys styrtrike skyldes at han hadde naturlige anlegg for å gjøre en god handel. Som fjortenåring begynte han ikke bare å bruke Lin Hongs rumpe til å gjøre forretninger med, men visste også hvordan han skulle kjøpslå med den. Så snart han fikk se de fortrolige ansiktsuttrykkene til disse kåte mannfolka, ja, hvis det bare var noen som tok fatt i ham eller klappet ham på skulderen, visste han at de kom av seg sjøl for å høre hemmeligheten om Lin Hongs rumpe. Da de fem politibetjentene på stasjonen fikk det til å se ut som om det var deres embetsplikt å høre hemmeligheten om Lin Hongs rumpe, vågde ikke Skalle-Li å holde noe skjult, og fortalte dem det slik det var. Men etter det var han blitt smartere, han stilte ikke lenger opp med gratis lunsj til noen. Når han traff på disse mannfolka med deres falskt fortrolige smil, var han tett som ei potte, og ville ikke avsløre skyggen av et kjønnshår, han bare sa «Rumpe», og etterlot dem som hadde kommet for å finne ut mer i villrede.

Denne Forfatter Liu var opprinnelig dreier på metallfabrikken i småbyen. Siden han hadde vist anlegg for å vri og vende på ting, hadde sjefen for fabrikken tatt ham inn under sine vinger og forfremmet ham til avdelingssjef for innkjøp og salg. Forfatter Liu hadde allerede en kjæreste. Hun var verken stygg eller vakker, men da han ble utnevnt til avdelingssjef og hadde fått utgitt sin tosiders novelle i det stensilerte magasinet til fylkets kulturkontor, mente han at siden han hadde kommet seg så raskt opp og fram her i verden, kunne ikke kjæresten hans lenger måle seg med ham. Derfor vandret tankene hans over mot en annen målskive, Lin Hong, som var ønskedrømmen til så vel gifte som ugifte menn i småbyen. Forfatter Liu tenkte å droppe kjæresten sin, men hun var ikke tapt bak en vogn. Hun ville overhodet ikke vite noe av det, og var fast bestemt på å bite seg fast i den vellykkede og berømte forfatteren. Hun stilte seg gråtende opp på gata utenfor inngangen til politistasjonen og klagde sin nød og sa at hun allerede var blitt forført av Forfatter Liu. Tårefylt strakte hun ti fingre opp i været. Massene i småbyen trodde at Forfatter Liu hadde ligget med henne ti ganger, men de fikk seg en støkk da hun sa at det hun mente var at Forfatter Liu hadde ligget med henne ti ganger ti ganger. Siden hun gråt og geberdet seg på den måten, vågde ikke Forfatter Liu å droppe henne. På den tiden måtte gutter og jenter pent gifte seg om de hadde ligget sammen. Sjefen for metallfabrikken kalte Forfatter Liu inn til seg og skjelte ham ut etter noter og fortalte at det var to veier ut av uføret: Den ene var at han giftet seg med henne. I så fall kunne han fortsette som leder for innkjøps- og salgsavdelingen. En annen utvei var at han kasserte henne. Da kunne han muligens bli leder for innkjøps- og salgsavdelingen i neste liv, men dette livet ville han i så fall tilbringe med å passe hovedporten og skure dasser. Forfatter Liu veide vinning og tap, og kom til at framtiden var viktigere enn giftermål. Med bøyd hode måtte han pent vedstå seg sine feil til kjæresten. De to ble raskt forlikt, og kunne observeres mens de skulder mot skulder tittet på vareutvalget i butikkene eller gikk på kino sammen. De begynte også å bestille møbler og forberede giftermålet.

Dikter Zhao hadde dyp medfølelse for den situasjonen Forfatter Liu var kommet opp i. Forfatter Liu hadde lagt sitt liv i hendene på en kvinne som ikke visste hva skam var. Et øyeblikks erotisk impuls var i sannhet blitt bestemmende for et helt livsløp. Dikter Zhao følte en dyp sympati med ham, og når han støtte på folk, pleide han å si:

«Det kan man kalle et evig svinn for bare et lite feiltrinn.» Massene var ikke enige med Dikter Zhao. De sa: «Dette kan jo ikke sies å være et lite feiltrinn? Han har jo ligget med henne hundre ganger, så det er i det minste snakk om hundre feiltrinn.»

Dikter Zhao ble nesten målløs, og forsto at han måtte uttrykke seg på en annen måte. Derfor sa han: «Helters gnist kan ikke stå imot skjønnhets list.»

Massene sa seg stadig vekk ikke enige. De sa: «Så han skal lissom være en helt? Og hun er da slett ingen skjønnhet.»

Dikter Zhao nikket samtykkende, og tenkte med seg sjøl at disse massene hadde et klart blikk på sakene. Hvis denne Forfatter Liu ikke engang klarte å komme seg unna en som ikke var mye å se til, hva kunne han da forventes å få til? Etter det ga ikke Dikter Zhao uttrykk for verken medfølelse eller sympati for Forfatter Liu. Han bare slo foraktelig ut med hendene og sa:

«Han der, ja, han tåler ikke mye når det blåser opp.»

Forfatter Liu hadde riktignok begynt bryllupsforberedelsene, men tankene hans var ofte et helt annet sted, og bare siklet etter Lin Hongs sexy utseende. Hver kveld før han sovnet, begynte han, nesten som om han drev med qigong, å fantasere om alle sider ved Lin Hong, og håpet på at han i det minste kunne leve sammen med henne i en flyktig drøm. Riktignok hadde han gått i lag med Dikter Zhao og paradert Skalle-Li gjennom småbyens gater, men det var Skalle-Li som hegnet om hemmeligheten om Lin Hongs rumpe, og det satte saken i et annet lys. For å få en mer virkelighetsnær og realistisk følelse når han fantaserte eller drømte om Lin Hong eller når han tilfeldig møtte henne, hadde han et inntrengende ønske om å få vite hemmeligheten om kroppen hennes. Hver gang han møtte Skalle-Li, anla han en blid mine, som om han var en gammel venn. Men samme hvordan han prøvde å lirke og lure når han snakket med ham, kom det til hans store skuffelse bare ett ord, «Rumpe». Så en dag da de møttes, anla han en tone som om det var en eldre bror som snakket, klappet ham på bakhodet og sa:

«Kan du ikke klare å spytte ut noe mer?»

Skalle-Li spurte: «Som hva da?»

Forfatter Liu sa: «Dette med ’Rumpe’ blir litt for abstrakt, det kan vel sies litt mer konkret …»

Skalle-Li svarte rungende: «Hvordan gjør du rumper konkrete?»

«Hallo, ikke rop så høyt!» Da Forfatter Liu så at det ikke var noen i nærheten, gestikulerte han med hendene og sa: «Rumper kan være store eller små, magre eller feite …»

Skalle-Li tenkte på rekken av de fem rumper, og utbrøt, nesten i gledesfylt undring: «Du har rett, rumper er både store og små, magre og feite.» Men så ble han igjen tett som ei potte.

Forfatter Liu trodde at han kanskje trengte litt veiledning, og anla en forståelsesfull tone: «Rumper er som ansikter, hvert menneske er forskjellig fra andre, for eksempel får noen mennesker vorter, og andre ikke. Du, hvordan var det med Lin Hong?»

Skalle-Li tenkte seg om lenge og grundig, og så sa han: «Lin Hong har ikke vorter i ansiktet.»

«Jeg veit at Lin Hong ikke har vorter i ansiktet, « sa Forfatter Liu, «jeg spurte deg ikke om ansiktet. Du, hvordan var rumpa hennes?»

Sjøl i så ung alder hadde Skalle-Li lært seg å sette opp et falskt smil. Nesten hemmelighetsfull spurte han Forfatter Liu: «Og hva gir du meg for det?»

Forfatter Liu måtte bare prøve å bestikke Skalle-Li. Han trodde han fremdeles var et barn, så han trodde at litt sukkertøy ville ordne saken. Mens Skalle-Li sugde på sukkertøyet, fikk han Forfatter Liu til å bøye seg ned så han kunne høre bedre. Så ga han i malende ordelag en inngående skildring av den knapt nevneverdige lille rumpa. Tvilen bredde seg på forfatterens ansikt, så han spurte:

«Er det Lin Hongs rumpe?»

«Nei», sa Skalle-Li, «Det er den lille rumpa jeg smugtittet på.»

«Du ditt skilpaddeegg», hveste Forfatter Liu med lav stemme: «Det jeg spurte om, var Lin Hongs rumpe.»

Skalle-Li ristet på hodet og sa: «Jeg får meg ikke til å snakke om den.»

«Det var da som faen», kjeftet Forfatter Liu videre, «Hun er ikke mora di, og heller ikke søstera di …»

Skalle-Li synes det Forfatter Liu sa, lød fornuftig, nikket bekreftende, og innrømmet: «Du har rett, hun er verken mora mi eller søstera mi …»

Så ristet han igjen på hodet, og sa: «Men hun er kvinnen i mine drømmer, så jeg får meg ikke til å snakke om den.»

«Hva har vel et lite skilpaddeegg som deg av drømmer?» Forfatter Liu var blitt helt oppskrudd, og spurte Skalle-Li: «Hva er det så som kan få deg til å snakke om den?»

Skalle-Li rynket øyenbrynene og tenkte seg lenge om. Så sa han: «Hvis du inviterer meg på en bolle med nudler, vil jeg kunne snakke om den.»

Forfatter Liu nølte et øyeblikk, skar tenner, og sa: «Greit.»

Skalle-Li svelget dypt. Han forsto at det var mer å hente, og sa: «Jeg tar ikke vårsolnudler i enkel saus til ni øre, jeg vil ha en bolle med trestjernersnudler med både fisk og kjøtt og reker.»

Forfatter Liu formelig ropte ut: «Trestjernersnudler? Du ditt lille skilpaddeegg er jammen grådig. Sjøl en fetert forfatter som meg har ikke råd til å spise trestjernersnudler mer enn noen få ganger i året. Siden jeg ikke kan spise det sjøl, skulle jeg kanskje invitere deg på det? Du kan jo tru det, men du får ikke en dritt av meg.»

Skalle-Li nikket stadig vekk, og sa: «Du har rett, du kan ikke få deg til å spise trestjernersnudler, så hvordan skulle du invitere meg til det?»

«Nettopp,» sa Forfatter Liu, som var høyst fornøyd med Skalle-Lis holdning. «Så det blir nok en bolle med vårsolnudler på deg.»

Skalle-Li svelget, og sa med en beklagende mine: «Hvis det blir vårsolnudler, kan jeg ikke få meg til å snakke om det.»

Forfatter Liu var så sinna at han skar tenner. Han ville bare gi Skalle-Li en kraftig en rett på trynet så han ville begynne å blø fra alle åpninger i hodet. Men sinnet la seg, og forfatteren gikk til slutt med på å invitere Skalle-Li til en bolle med trestjernersnudler. Han bannet igjen, men sa ikke lenger «det var da som faen», bare «helvete heller», og sa:

«Nå skal du få trestjernersnudler, men da må du også fortelle meg det klart og tydelig i sin fulle bredde og dybde.»

Smed Tong kom også for å gå mer i dybden om Lin Hongs rumpe. Etter at Skalle-Li hadde smugtittet på den feite rumpa til kona hans, hadde han gitt Skalle-Li et slag på kjeften som var like kraftig som når hammeren traff jernet på ambolten. Resultatet var som sagt at han slo ut to tenner på Skalle-Li, som gikk rundt med øresus i ett hundre og åtti dager. Smed Tong var også en som kunne ha tankene sine et helt annet sted. Hver kveld før han sovnet med armen rundt den feite kona si, hadde han bare tanker for Lin Hongs grasiøse figur. Smeden var ikke en som uttrykte seg i omstendelige ordelag, han gikk rett på sak. Da han fikk øye på Skalle-Li på gata, sperret han veien med den store kroppen sin og spurte med lav stemme:

«Vel, småtten, du husker kanskje meg?»

Skalle-Li så opp og sa: «Sjøl om du var blitt kremert, ville jeg nok kjenne deg igjen.»

Det syntes smed Tong hørtes ganske ugreit ut. Han senket hodet og sa: «Du din lille pilt ville kanskje heller se meg død?»

«Nei, nei, det var ikke slik …»

Skalle-Li skyndte seg med å forklare, det han tenkte, var at han for enhver pris ville unngå at den store neven rammet ham igjen. Han viste fram munnen sin så smeden kunne se, og sa:

«Se her, her mangler det to tenner, det er de du slo ut …»

Så pekte han på det venstre øret sitt, og sa: «Her inne summer det hele tiden, som om det bor bier der.»

Smeden lo godt, snudde seg mot folk som kom og gikk, og sa med høy stemme: «Siden du bare er en unge, inviterer jeg deg på en bolle med nudler for å gjøre det godt igjen.»

Smeden spankulerte som en viktigper i retning av Folkets kafé, og Skalle-Li fulgte etter ham med begge hendene på ryggen. Han tenkte på hva formann Mao en gang hadde sagt, at i denne verden finnes det ingen ubegrunnet kjærlighet, og heller intet ubegrunnet hat. Det at denne smed Tong plutselig ville invitere ham til å spise nudler, skyldtes helt sikkert at han gjerne ville høre om Lin Hongs rumpe. Han tok noen raske skritt, fremdeles med hendene på ryggen, og spurte smeden med lav stemme:

«Det at du inviterer meg på nudler, er vel fordi du gjerne vil høre om rumper?»

Smeden lo og nikket, og sa anerkjennende: «Småtten er virkelig kvikk.»

Skalle-Li sa: «Men du har jo allerede ei rompe der hjemme …»

«Mannfolk, veit du,» sa Tong med lav stemme, «spiser det de har i bollen, men har blikket på det som er i gryta.»

Smed Tong entret Folkets Kafé som om han var en kakse, men da han hadde satt seg ned, var han som en gnier. Han bestilte ikke en bolle med trestjernersnudler til Skalle-Li, men en bolle vårsolnudler. Skalle-Li kom med et ’hng’ inni seg, men sa ikke noe. Straks nudlene var kommet på bordet, grep han spisepinnene og begynte å slurpe maten i seg. Han spiste så både svette og snørr rant. Smeden satt og så Skalle-Lis snørr renne helt ned til munnen hans før han trakk den opp med et snufs, hvorpå den rant ned igjen, sakte men sikkert, men så trakk han den opp igjen. Smeden satt og så på Skalle-Li trekke opp snørra fire ganger. Da hadde han spist halvparten av nudlene, hadde han ennå ikke åpnet munnen. Smeden ble litt utålmodig, og sa:

«Hallo, tenk nå ikke bare på å spise, du må også snakke litt.»

Skalle-Li trakk opp snørra, tørket svetten, så seg rundt og begynte å snakke med lav stemme. Han snakket ikke om Lin Hongs rumpe, men om den feite rumpa. Da han var ferdig med å snakke, så smeden mistroisk på ham og sa:

«Hvordan kan det ha seg at det likner på rumpa til kona mi?»

«Men det er jo rompa til kona di,» sa Skalle-Li åpenhjertig.

Smeden kokte nesten over. Han veivet med neven og ropte: «Jeg skal slå deg til plukkfisk, ditt skilpaddeegg.»

Skalle-Li spratt opp for å unngå slaget hans. Alle i kafeen snudde seg og så på dem. Smeden måtte bare få neven til å se ut som om han ville vinke med den, og sa til Skalle-Li:

«Hei, kom tilbake, bare sett deg.»

Skalle-Li nikket og smilte mot de andre gjestene i kafeen. Han visste at så lenge de var til stede, ville ikke smeden våge å ture fram som han ville, så han satte seg ned igjen. Smeden var nærmest blitt askegrå i ansiktet, og sa:

«Fort deg, fortell om Lin Hongs …»

Skalle-Li så seg om i kafeen. De andre gjestene så fremdeles på dem. Han smilte med seg sjøl, og så sa han med dempet stemme:

«Kjøtt har sin pris, og grønnsaker sin pris. Å fortelle om rumpa til kona di koster en bolle vårsolnudler, men Lin Hongs rumpe koster en bolle med trestjerners.»

Smeden ble så sinna at det tok en stund før han var i stand til å si noe som helst. Han så hvordan Skalle-Li satt der og spiste videre som om ingen ting hadde skjedd. Så snappet han bollen med nudler og sa, nesten brutalt:

«Du får ikke mer, gamle ørn vil ha det sjøl.»

Skalle-Li tittet over til de andre i lokalet, som ganske perplekse betraktet ham og smeden. For et øyeblikk siden var det Skalle-Li som slurpet i seg nudlene, og nå var det smeden som slurpet dem i seg. Skalle-Li smilte forklarende til dem og sa:

«Det er slik at han først inviterte meg på en halv bolle nudler, og nå er det jeg som inviterer ham på en halv bolle nudler.»

Fra da av krevde Skalle-Li en fast pris i bytte for hemmeligheten om Lin Hongs rumpe: en bolle med trestjernersnudler. I løpet av det halve året det summet i øret hans, spiste han femtiseks boller med trestjernersnudler. Fra han var fjorten til han ble femten, gikk han fra å være gusten og mager til å bli frisk og trinn. Skalle-Li tenkte at dette var hell i uhell. På et halvt år hadde han spist så mye trestjernersnudler at det kunne regnes som en kvote for et helt liv. På den tiden visste ikke Skalle-Li at han seinere ville bli milliardær, og at han kunne ta fritt for seg av all verdens delikatesser. Han var fremdeles en fattiggutt. Når han fikk en bolle med trestjernersnudler, var det som om han et øyeblikk befant seg i himmelriket, for han visste ikke hvor høy himmelen var og hvor vid verden var. Det at han i løpet av et halvår kunne meske seg femtiseks ganger, betydde at han kom til himmelriket femtiseks ganger.

Det var ikke slik at det hver gang var like enkelt for Skalle-Li å få seg en bolle med trestjernersnudler. Hver gang oppsto det forviklinger av forskjellig slag, så han måtte kjempe for hver bolle. De som kom for å få historien om Lin Hongs rumpe, prøvde alltid å lure på ham en bolle vårsolnudler, men Skalle-Li gikk ikke på kroken, han forhandlet hver gang tålmodig, og hver gang fikk han seg en bolle trestjernersnudler. Alle som inviterte ham på trestjernersnudler, kunne ikke annet enn å bli imponerte, de sa at dette femtenårige vesle skilpaddeegget var mer forstandig og verdensklok enn et femti år gammelt skilpaddeegg.

På skrå overfor smia til smed Tong var det et saksesliperverksted. Der arbeidet far og sønn. Faren het saksesliper Gamle-Guan, og sønnen het saksesliper Vesle-Guan. Sistnevnte hadde gått i saksesliperlære siden han var fjorten. Nå var han over tjue, men ennå ikke gift. Han hadde heller ikke noen kjæreste, og hadde lenge vært helt fortapt i Lin Hong. Derfor hadde han lyst til å bruke en bolle med vårsolnudler til å få fram hemmeligheten om henne. Da saksesliper Vesle-Guan en gang fikk øye på Skalle-Li, veivet han med sin bleike knivsliperhånd og sa at de gode dagene til Skalle-Li ikke kom til å vare særlig lenge, for Lin Hong ville snart få seg en kjæreste, og da ville ingen lenger komme og invitere Skalle-Li på nudler, så han burde gripe denne siste anledningen til å få seg en bolle vårsolnudler, for når den nye situasjonen oppsto, ville det ikke lenger være snakk om vårsolnudler, han ville ikke en gang få seg en enkel bolle nudelsuppe.

Skalle-Li forsto ikke riktig hva han sa, og spurte: «Hvorfor det?»

Saksesliper Vesle-Guan sa: «Tenk deg nå om, når Lin Hong har fått seg en kjæreste, vil han ganske sikkert vite mye mer enn deg. Da vil andre gå til ham for å høre på, så hvem vil vel bry seg om deg?»

Skalle-Li syntes i utgangspunktet dette hørtes rimelig ut, men da han hadde tenkt seg om, skjønte han at det likevel ikke riktig hang sammen. Han lo godt, og sa til saksesliper Vesle-Guan:

«Ville Lin Hongs kjæreste fortelle deg slikt?» Han løftet hodet, lukket øynene og sa drømmende: «Hvis jeg en dag skulle bli Lin Hongs kjæreste, ville jeg ikke fortelle noe som helst …» Med frekkhetens nådegave sa Skalle-Li til saksesliper Vesle-Guan: «Du bør heller gripe anledningen siden jeg ennå ikke er blitt Lin Hongs kjæreste og invitere meg på en bolle med trestjernersnudler.»

Skalle-Li vek ikke en tomme når det gjaldt trestjernersnudler, men han var nøye med å ta vare på sin anseelse, så hvis det kom en bolle med trestjernersnudler på bordet, ville han uten å holde noe tilbake fortelle alt om Lin Hongs rumpe. Derfor fortsatte kundene å komme i en jevn strøm, med det resultatet at det var nesten mer enn det han kunne håndtere. Det var til og med de som kom tilbake for en ny runde, inkludert en glemsom person som kom tilbake tre ganger.

Når Skalle-Li la ut om formene på Lin Hongs rumpe, hadde alle som hørte på, samme ansiktsuttrykk. Med halvåpen munn lyttet de så intenst at de ikke var klar over at de siklet. Men da de hadde hørt hele historien, sa de med seg sjøl:

«Det stemmer vel ikke helt?»

Skalle-Lis detaljerte skildring gjorde at de forsto at den måten de hadde forestilt seg Lin Hongs rumpe på når de onanerte om kvelden var noe forskjellig fra den virkelige.

Dikter Zhao oppsøkte også Skalle-Li. En av de femtiseks bollene med trestjernersnudler kom etter invitasjon fra ham. Da Skalle-Li spiste Dikter Zhaos trestjernersnudler, virket han ganske oppskrudd. Han sa at han ikke riktig visste hvorfor, men det var som om de nudlene Dikter Zhao hadde invitert ham på, var særdeles velsmakende. Vel tilfreds klappet han seg på brystet og sa til Dikter Zhao:

«I hele Kina er det bare én som har spist mer trestjernersnudler enn jeg.»

Dikter Zhao spurte: «Hvem er det?»

«Formann Mao,» sa Skalle-Li ærbødig. «Vår formann Mao kunne jo spise det han hadde lyst på, men ingen andre kan måle seg med meg.»

Dikter Zhao hadde også vært ofte på doen og smugtittet på damerumper. Han regnet det som sitt eget territorium, men sjøl om han hadde smugtittet der i et helt år, hadde han ikke fått sett Lin Hongs rumpe. Denne Skalle-Li var bare en som tilfeldigvis stakk innom på Dikter Zhaos territorium, og jammen fikk han ikke se Lin Hongs rumpe. Dikter Zhao mente at han sjøl var en som hadde beredt grunnen, og at Skalle-Li bare kom til dekket bord. Hvis ikke Skalle-Li den dagen hadde kommet ham i forkjøpet, ville Dikter Zhao utvilsomt ha blitt den første som hadde fått sett Lin Hongs rumpe. Han mente at Skalle-Li måtte ha hatt hjelp fra høyere makter siden han hadde slikt hell med seg. Den dagen hadde også Dikter Zhao planlagt å smugtitte på damerumper, men da han hadde fakket Skalle-Li, ble han så oppskrudd at han mistet interessen for damerumpene. I stedet gikk han med liv og lyst inn for å paradere Skalle-Li i en endeløs rundgang i byen.

Ikke så rent få hadde fått kjennskap til hemmeligheten om Lin Hongs rumpe gjennom Skalle-Li, og Dikter Zhao ville sjølsagt ikke komme i bakleksa. Men han ville heller ikke la Skalle-Li spille sitt spill, så da han traff på ham, var det ikke snakk om noen trestejernersnudler, han var ikke engang innstilt på å invitere ham til en bolle med vårsolnudler. Han hadde riktignok paradert Skalle-Li rundt i gatene og på den måten gitt ham et notorisk dårlig rykte, men han hadde også egenhendig vært årsaken til at Skalle-Li hadde fått over femti boller med trestjernersnudler og fått et ansikt som strålte av velvære. Derfor mente han at Skalle-Li ikke burde glemme hvem det var som gravde ut brønnen da han var tørst. Dikter Zhao tok fram det stensilerte magasinet som var utgitt av fylkets kulturkontor med et ansiktsuttrykk som Li Bai og et blikk som Du Fu. Han bladde fram til den siden der diktet hans sto, og viftet med bidraget sitt foran Skalle-Li. Da han grep etter magasinet, ble Dikter Zhao like anspent som om noen var ute etter å rane ham, og feide vekk Skalle-Lis utstrakte hånd. Han ville ikke la Skalle-Li ødelegge det stensilerte magasinet og sa at hendene hans var altfor skitne. Så holdt han sjøl magasinet og lot Skalle-Li lese diktet.

Skalle-Li leste ikke diktet, men talte i stedet hvor mange skrifttegn det inneholdt. Da han hadde talt ferdig, utbrøt han: «Det er for lite, det er bare fire linjer, hver linje har sju tegn, og det gir til sammen bare tjueåtte skrifttegn.»

Dikter Zhao ble ganske tverr, og sa: «Det er riktignok bare tjueåtte tegn, men hvert eneste tegn er jo den rene perlen!»

Skalle-Li skjønte at Dikter Zhao skattet verket sitt høyt, og sa, innforstått: «Alle synes godt om sine egne skrifter og om andres koner.»

Dikter Zhao sa nedlatende: «Hva vet vel en pusling som du!»

Så kom han til poenget. Han sa at han var i ferd med å skrive en novelle der en ungdom som smugtitter på damerumper på doen blir tatt på fersken, og han trengte Skalle-Lis hjelp til å skildre noen av de psykologiske reaksjonene. Skalle-Li spurte:

«Hva slags psykologiske reaksjoner?»

Dikter Zhao forklarte: «Hva følte du første gang du fikk et glimt av damerumpene? Som da du for eksempel så Lin Hongs …»

Da fattet Skalle-Li sammenhengen, og sa: «Så du er kommet for å høre om Lin Hongs rumpe? Da blir det en bolle med trestjernersnudler.»

«Tullprat,» sa Dikter Zhao indignert, «Er jeg kanskje en slik en? Jeg skal fortelle deg at jeg er ikke Forfatter Liu, jeg er Dikter Zhao, jeg besluttet tidlig å gi mitt liv til den hellige litteraturen, jeg har allerede avlagt ed på at jeg verken vil få meg kjæreste, gifte meg eller få barn om jeg ikke får utgitt noe i et av landets fremste litterære tidsskrifter.»

Skalle-Li syntes det var noe rart med det Dikter Zhao sa, og ba ham gjenta det. Dikter Zhao trodde at ordene hans hadde beveget Skalle-Li, og gjentok ordene med høy og klar stemme. Da forsto Skalle-Li hva som ikke stemte, og sa triumferende:

«Det du sier henger ikke helt sammen, for hvis du ikke vil ha noen kjæreste, hvordan kan du da bli gift og få barn? Så det holder med det første, for det andre og tredje blir overflødig.»

Dikter Zhao ble så sinna at han var målløs. Han var flere ganger i ferd med å si noe, og til slutt kom det: «Du forstår ikke litteratur, jeg snakker ikke mer med deg om det, la oss heller snakke om din sinnstilstand …»

Skalle-Li strakte en finger i været, og sa: «Det blir en bolle med trestjernersnudler.»

Dikter Zhao hadde problemer med å forstå hvordan det kunne finnes så skamløse mennesker her i verden. Han skar tenner en stund, men så fortsatte han å prøve å overtale Skalle-Li med et smil:

«Du bør tenke gjennom dette, du er hovedpersonen i min novelle, når den blir utgitt, vil jo også du bli berømt!»

Dikter Zhao så at Skalle-Li hørte oppriktig på ham, og fortsatte: «Når du er blitt berømt, vil du jo stå i takknemlighetsgjeld til meg …»

Skalle-Li lo tørt: «Du vil skildre meg som en skurk, og så skal jeg kanskje stå i takknemlighetsgjeld til deg?»

Dikter Zhao ble helt forbløffet. Han lurte på hvordan denne purunge Skalle-Li kunne være så dreven. Ikke rart at andre hadde sagt at dette femtenårige vesle skilpaddeegget var mer forstandig og verdensklok enn et femti år gammelt skilpaddeegg. Dikter Zhao kjempet for å få fram et lite smil, og sa:

«Mot slutten av novellen endrer den unge sin feilaktige atferd og vender tilbake til den rette vei.»

Skalle-Li var overhodet ikke interessert i Dikter Zhaos novelle. Han bare stakk resolutt én finger fram og sa: «Samme om det er min sinnstilstand eller Lin Hongs rumpe, vil det bli en bolle med trestjernersnudler.»

«Når en lærd treffer på en soldat, er det ikke nok med tankens mat,» sa Dikter Zhao og sukket mens han så opp mot himmelen. Så sa han i sin dypeste smerte: «Greit!»

Da de var kommet til Folkets Kafé og Skalle-Li var i ferd med å innta trestjernersnudlene, begynte han med å si at da han den gangen fikk se nakne damerumper, fikk det ham til å skjelve over hele kroppen. Dikter Zhao sa:

«Det er kroppen, men hva med hjertet?»

Skalle-Li sa: «Hjertet skalv også.»

Dikter Zhao syntes Skalle-Li uttrykte det godt, og skrev det straks ned i notatboka. Da de videre skulle snakke om Lin Hongs rumpe, tenkte Skalle-Li seg om vel og lenge, mens han tørket vekk svette fra hodet og snørr fra munnen:

«Da skalv jeg ikke lenger.»

Dikter Zhao forsto ikke riktig, og spurte: «Hvorfor skalv du ikke?»

«Det var bare slik at jeg ikke skalv lenger,» sa Skalle-Li. «Da jeg fikk se Lin Hongs rompe, ble jeg fullstendig inntatt, jeg følte ikke noe som helst, det var bare den rompa, jeg tenkte bare på å få sett den enda tydeligere, jeg hørte ingen lyder i det hele tatt, for ellers ville jeg jo visst at du kom inn.»

«Det sier seg sjøl,» sa Dikter Zhao. Øynene hans lyste opp. «Man kan jo si det slik at i det øyeblikket seiret stillheten over lydene. Det er i sannhet kunst på høyeste plan!»

Da Skalle-Li fortsatte å skildre Lin Hongs faste hud og lett utstikkende halebein, begynte Dikter Zhao å puste tyngre. Skalle-Li fortalte om hvordan han strakte kroppen enda litt lenger ned, og hvordan han gjerne ville få sett Lin Hongs kjønnshår og hvordan det så ut der kjønnshårene hennes vokste ut. Dikter Zhao så ut som om han hørte en røverhistorie, og hadde et like anspent uttrykk i ansiktet som betjentene på politistasjonen hadde hatt. Da det var like før han ventet å høre historiens klimaks, oppdaget han at Skalle-Li hadde stoppet å snakke. Utålmodig spurte han:

«Og så?»

«Så var det ikke noe mer,» sa Skalle-Li, sint som bare det.

«Hvorfor var det ikke noe mer?» Dikter Zhao var fremdeles dypt inne i Skalle-Lis fortelling.

Skalle-Li slo neven i bordet og sa: «For i det avgjørende øyeblikket kom jo du, ditt skilpaddeegg, og dro meg opp!»

Dikter Zhao bare satt og ristet på hodet. Så sa han, fullstendig nedbrutt: «Hvis et skilpaddeegg som meg bare hadde kommet ti minutter seinere, ville alt vært bra.»

«Ti minutter?» brummet Skalle-Li. «Om du, ditt skilpaddeegg, bare hadde kommet ti sekunder seinere, ville det vært nok.»

Kapittel 3

Skalle-Lis egentlige navn var Li Guang. Mora hans fikk frisøren til å rake skallen hans for å spare på utgift til hårklipp. Derfor fikk han oppnavnet Skalle-Li nesten før han hadde lært å gå. Slik fortsatte det, folk kom til å bruke dette oppnavnet på ham. Til og med mora hans begynte med det. Når hun ropte på ham, ville hun ofte, uten at hun var klar over det, legge til et -tou, og slik ble det at hun også kalte ham Skalle-Li. [1] Folk kalte ham Skalle-Li sjøl om han lot håret vokse ut og bli så buskete som en høysåte. Da han var blitt voksen, tenkte han som så at samme om han hadde hår eller ikke, ville folk likevel kalle ham Skalle-Li, så han kunne like godt fortsette med en tradisjonell raking av hodet. På den tiden var han ennå ikke blitt vår småbys styrtrike magnat, han var fremdeles en fattiggutt. Han oppdaget imidlertid at det ikke var helt lett å opprettholde en tradisjonell hoderaking. Det kostet ham dobbelt så mye som å la håret vokse. Overalt hvor han kom, pralte han om hvor store utgifter det innebar å kunne framstå som et tradisjonelt fattiglem. Broren hans, Song Gang, gikk til frisøren én gang i måneden, mens han sjøl måtte gå minst to ganger i måneden. Frisøren ville ta en skinnende blank kniv og barbere skallen hans, slik man barberte en manns skjegg. Han barberte skallen så blank at den var like glatt som silke, den skinte mer enn barberkniven. Først da var han blitt barbert til en tradisjonell Skalle-Li, en Skalle-Li som bar sitt navn med rette.

Skalle-Lis mor, Li Lan, forlot denne verden da sønnen var femten år. Han sa at mora var en kvinne som anså det for viktig å bevare ansiktet, mens faren hans og han sjøl var noen skamløse fyrer. Skalle-Li sa at det kunne nok finnes en del tilfeller her i verden der mannen til en kvinne var morder og sønnen også var morder, men hans mor var muligens den eneste i verden hvis mann og sønn begge var blitt tatt på fersken mens de smugtittet på damerumper, og satte en finger i været for å illustrere sitt poeng.

På den tiden gikk mange mannfolk på do for å smugtitte på damerumper, og det gikk stort sett bra med dem. Men da Skalle-Li prøvde seg, ble han tatt og paradert rundt, og da faren hans prøvde seg, falt han ned i møkkabingen. Skalle-Li mente at faren hans måtte være den uheldigste av de uheldige i hele verden, siden han mistet livet ved å se på damerumper. Det var like tapsbringende som å plukke opp sesamfrø når du egentlig hadde mistet en vannmelon. Skalle-Li mente at han var den nest uheldigste. Han hadde også tapt ved å bytte vannmelon med sesamfrø, men takket likevel himmelen for at innsatsen ikke hadde kostet ham livet. Seinere klarte han å snu tap til fortjeneste med sine femtiseks boller med trestjernersnudler. Det kan man kalle å ikke trenge å være redd for å gå tom for brensel så lenge man har en skog. Men Skalle-Lis mor hadde verken skog eller brensel. Hun ble sittende igjen med mannens og sønnens uflaks. Slik ble den uskyldige Li Lan den mest uheldige kvinnen i verden.

Skalle-Li visste ikke hvor mange damerumper faren hans hadde sett den gangen. Ut fra sin egen erfaring sluttet han at faren hadde strukket seg for langt ned. Han ville også ganske sikkert gjerne få sett kjønnshåret til disse damene, og da ville han ha måttet strekke seg så dypt at beina hans nesten dinglet i luften. Da ville bare hendene hans, som holdt et fast grep om tverrstokken, som var blitt glattslipt av utallige rumper, bære hele kroppsvekten hans. Det var ganske sannsynlig at dette uheldige mennesket hadde fått sett alle de kjønnshårene han hadde fantasert om i drømme. Øynene hans var sikkert runde som egg, og stanken fra møkkabingen var sikkert så sterk at øynene hans rant. Siden han var så oppskrudd og anspent, begynte han sikkert å svette på hendene, noe som gjorde tverrstokken glattere.

Akkurat da kom en mann som var 1,85 høy stormende inn på doen mens han knappet opp buksesmekken. Han så ikke at det var noen på doen, bare to bein som stakk opp. Han satte i et brøl som var så høyt at man skulle tro at han hadde sett spøkelser. Det skremte vettet av faren til Skalle-Li, som var helt oppslukt av det han drev på med, så han glapp taket og falt med hodet først ned i de slamaktige ekskrementene i møkkabingen. På noen sekunder ble ekskrementene presset inn i munnen og nesea hans, slik at det tettet til pusteorganene. Slik ble Skalle-Lis far kvalt.

Den som hadde ropt ut i forskrekkelse var Song Gangs far, Song Fanping, som seinere skulle bli Skalle-Lis stefar. Han hadde ennå ikke kommet seg av forskrekkelsen, og nå, etter at han bare hadde blunket med øynene, var ikke de to beina å se lenger. Svetteperlene trengte seg fram på pannen hans mens han funderte på om han hadde sett spøkelse ved høylys dag. Akkurat da begynte damene på den andre siden av avskjermingen å hyle og skrike, for da faren til Skalle-Li styrtet ned i ekskrementene som et prosjektil, hadde møkka sprutet opp i rumpene deres. De ble vettskremte, og da de snudde seg for å se, fikk de se at det lå et menneske i møkkabingen.

Det som fulgte, var et eneste kaos. Noen av damene skreik og bar seg som sikader en sommerdag, noe som tiltrakk seg mange mannfolk, men også mange damer. En av damene glemte å dra opp buksa da hun styrtet ut, men da hun fikk øye på mannfolka som betraktet henne med sultne blikk, brøt hun ut i gråt og styrtet inn på doen igjen. Flere av damene som hadde fått rumpene sine tilgriset av avføring hadde ikke nok papir med seg til å få det vekk. De bønnfalt mannfolka som sto utenfor om å plukke blader fra platantrærne. Tre av dem klatret straks opp i et platantre og plukket minst halvparten av de brede bladene, som de rullet sammen og ba ei ungjente som var kommet for å se på, ta med seg inn til dem. Damene der inne satte ut rumpene sine og tørket av seg om og om igjen for å få vekk avføringa.

På mannedoen var det fullt opp med mannfolk som diskuterte høylytt. De benyttet alle de elleve avtredene for å studere faren til Skalle-Li. De diskuterte om han var død eller om han levde, og hvordan de skulle få ham opp. Noen mente at de kunne bruke bambusstokker for å dra ham opp, men det var andre som mente at det ikke dugde. Bambusstokker kunne man i beste fall bruke for å dra opp ei høne, men for å få opp et menneske måtte man bruke jernstenger. Bambusstokker ville helt sikkert brekke, men hvor kunne man få fatt på så lange jernstenger?

I det øyeblikket gikk Skalle-Lis framtidige stefar, Song Fanping, bort til lemmen på utsiden som dotømmerne brukte når de skulle tømme doen, og hoppet besluttsomt uti. Det er grunnen til at Li Lan seinere kom til å elske denne mannen høyt. Da alle mannfolka sto der og bare pratet i vei, hoppet denne mannen faktisk ut i dritten. Ekskrementene nådde ham helt opp på brystet, mens han langsomt beveget seg framover og holdt armene hevet. Det krøp mark opp til halsen og ansiktet hans, men han holdt fremdeles armene hevet. Først da markene krøp over munn, øyne, nese og ører, tørket han dem vekk med hendene.

Song Fanping vadet fram i møkkabingen og fikk fatt på armen til Skalle-Lis far. Han trakk kroppen hans langsomt ut, helt til han var kommet til kanten av bingen, der han løftet ham opp og plasserte ham. Så kravlet han sjøl ut. De som presset seg sammen ved kanten av møkkabingen, trakk seg raskt unna. Både faren til Skalle-Li og Song Fanping var helt dekket av ekskrementer og mark, noe som ga dem gåsehud. De holdt seg for nesa og dekket munnen, og sukket og stønnet med klagende røst. Da Song Fanping var kommet seg opp, satte han seg ned ved siden av faren til Skalle-Li. Han holdt en finger under nesa hans, og deretter la han hånden på brystet hans. Så reiste han seg og sa til mengden:

«Han er død.»

Deretter tok den høye og kraftige Song Fanping den døde mannen på ryggen, og det opptrinnet vakte mer oppstyr enn det Skalle-Li skulle forårsake seinere. En levende som var dekket av ekskrementer som bar en død mann som også var dekket av ekskrementer, etterlot seg en sti av ekskrementer som gjorde at stanken fra dem spredte seg til to hovedgater og et mindre strede. Om lag to tusen mennesker var kommet for å overvære opptoget. Av dem var det mer enn ett hundre som fikk trampet av seg skoene, et dusin kvinner skrek og klagde over at de var blitt klådd på baken av nederdrektige mannfolk, og en del karer bannet og svor over at noen hadde fisket sigarettpakkene ut av lommene deres. Midt blant denne mengden som veltet fram, beveget Skalle-Lis tidligere og framtidige far seg fram mot Skalle-Lis hus.

På den tiden lå Skalle-Li fremdeles i mors mage. Den stakkars mora hans hadde allerede fått nyheten, og lente seg opp mot dørkarmen med den kjempestore magen sin. Hun så at mannen hennes ble båret på ryggen av en annen mann og bli lagt foran henne på bakken i en krokete stilling uten å røre seg. Hun betraktet den døde husbonden, det var som om det var en fremmed som lå der. Folk som så henne, syntes hun var helt tom i blikket. Det plutselige slaget hun var blitt utsatt for, gjorde at hun bare sto der som en robot, hun klarte ikke å finne ut av hva som skjedde, hun var ikke engang klar over at hun sjøl sto ved inngangen.

Da Song Fanping hadde lagt fra seg faren til Skalle-Li, gikk han bort til brønnen og trakk opp bøtte etter bøtte med vann, som han skylte seg med. Det var fremdeles mai, og brønnvannet var så kaldt at han hutret og skalv da han helte vann fra nakken og innenfor klærne. Da han hadde fått renset av seg skitten, snudde han seg og så på Li Lan, som sto der med et uttrykk som tydet på hun hadde mistet fatningen. Derfor dro han ikke sin vei straks, men tok brønnvann og begynte å vaske ren faren til Skalle-Li. Han snudde flere ganger på liket for å få vasket det, og da han var ferdig, sto han og betraktet Li Lan. Han kunne bare riste på hodet da han så hvor lamslått hun var. Han løftet opp faren til Skalle-Li og bar ham mot inngangen, men Li Lan sto der uten å gjøre tegn til å bevege seg, så han måtte bære den døde sidelengs inn huset.

Da Song Fanping kom inn i huset, så han at både puter, sengeklær og sengeteppe hadde brodert inn skrifttegnet for «dobbel lykke», som vitnet om at det ikke var lenge siden det hadde stått et bryllup her. Han nølte en stund mens han sto der med den døde. Han plasserte ikke det våte legemet til faren til Skalle-Li på gulvet, men la mannen i den senga som de nygifte ikke hadde brukt særlig lenge. Da han snudde seg og gikk ut, sto Li Lan der fremdeles urørlig, lent mot dørkarmen. Han så at folkemengden som hadde samlet seg utenfor, forventet å se et skuespill. Med lav stemme ba han henne om straks å komme seg inn i huset og lukke døra bak seg. Det virket som om hun ikke hørte hva han sa, for hun snudde seg ikke mot ham, og bare sto der som lamslått. Song Fanping kunne bare konstatere at situasjonen var slik, og begynte å gå mot menneskemengden. Da de så den gjennomvåte mannen komme, presset de seg tilbake for å åpne en vei for ham, som om han fremdeles var oversmurt med ekskrementer. De vek vettskremte unna, noe som førte til at noen igjen fikk tråkket av seg skoene og andre ble klådd på rumpa. Song Fanping gikk gjennom det lille stredet og ut på hovedgata mens han stadig vekk nøys på grunn av alt det kalde brønnvannet. Mengden flokket seg igjen rundt den arme Li Lan, som om de ikke kunne få nok av det.

Akkurat da begynte Li Lan å synke ned langs dørkarmen. Det lamslåtte ansiktsuttrykket hennes så mer lidende ut. Hun sank om på bakken med spredte bein og med fingre som krafset i jorda, som om hun prøvde å holde seg fast i verden. Svetteperler piplet fram på pannen hennes, og hun stirret umælende med trillrunde øyne på menneskemengden som omkranset henne. Da var det en som oppdaget at buksa hennes var i ferd med å bli farget rød av blod som trengte seg fram innenfra. Denne personen ropte forskrekket:

«Jøss, se der, hun blør jo!»

En kvinne som tidligere hadde født, forsto hva som var i ferd med å skje. Hun ropte ut: «Hun føder jo!»

Noter

[1]

Kallenavnet hans er dannet av et ordspill på kinesisk. Li er etternavnet, og Guang fornavnet. Etternavn kommer først på kinesisk. Guang har flere betydninger. Det kan bety lys, skinnende, blank, men kan også glatt, naken, snau. Ordet for glattraket eller flintskallet på kinesisk anvender guang i denne siste betydningen, og legger til tou, som betyr «hode», altså Li Guangtou, eller Skalle-Li.

Kapittel 4

Etter at Li Lan hadde født Skalle-Li, fikk hun lange perioder med migrene. Så lenge Skalle-Li kunne huske, hadde mora hans alltid gått med skaut, akkurat som ei bondekone som jobber på åkrene. Den vedvarende smerten og de plutselige anfallene gjorde at mora hans jevnlig tok til tårene. Ofte ville hun slå seg sjøl på hodet med nevene. Lyden fra denne bankingen ble mer og mer iørefallende, og hørtes nesten ut som når man slår på hule trefisker i buddhisttempler.

I den første tiden etter at mora til Skalle-Li hadde mistet mannen sin, var hun ikke helt ved sine fulle fem. Da hun etter hvert kom til hektene, var hun verken sorgfull eller forbitret, bare skamfull. Skalle-Lis mormor kom inn fra landsbygda for å passe på dem. Li Lan holdt seg innendørs, og gikk ikke ut på de tre månedene hun hadde fødselspermisjon. Hun ville knapt stå ved vinduet, i frykt for at folk kunne se henne. Da hun måtte begynne på fabrikken igjen etter at de tre månedene var over, var hun gustenblek og skjelvende. Redselen da hun åpnet døra og tok steget ut, var like stor som om hun var i ferd med å hoppe ned i ei oljegryte. Hun kom seg likevel ut, men gikk fryktsomt gatelangs med hodet dypt bøyet. Hun holdt seg tett inntil veggene, men følte likevel at blikket fra folk var lik nåler som gjennomboret kroppen hennes. Da en bekjent av henne ropte navnet hennes, kvakk hun til som om hun var blitt truffet av et skudd, og holdt nesten på å segne om. Himmelen må vite hvordan hun kom seg inn på fabrikken og hvordan hun klarte å stå ved silkeavhespingsmaskinen en hel dag, og hvordan hun klarte å gå gatene tilbake til hjemmet. Fra da av var hun stille og helt avstengt. Sjøl i et hus med stengte glugger snakket hun lite når hun var sammen med mormor og barn.

Det lille barnet Skalle-Li ble utsatt for hån og spott. Hvis mormor bare tok ham med på armen utenfor, var folk straks der og pekte og nikket, mens andre kom nær innpå dem og glante på Skalle-Li som om de så inn i et titteskap. Det var ikke særlig pene ord de spyttet ut, de sa at faren til Skalle-Li var han som hadde druknet i møkkabingen da han kom for å smugtitte på damerumper … De snakket i hytt og pine, nesten som om det var spedbarnet Skalle-Li som hadde vært inne på doen og smugtittet på damerumpene. De sa at denne lille valpen var en tro kopi av faren sin, de gadd ikke engang å si «ser ut til å bli», de sa bare «en tro kopi». Slikt fikk mormor til vekselvis å rødme og blekne, så hun ville ikke lenger ta ham med seg på armen utenfor. Bare nå og da ville hun holde ham opp foran vinduet så han kunne få litt sollys gjennom glasset. Men hvis folk som gikk forbi, prøvde å smugtitte inn, ville hun raskt vike unna. Dette medførte at Skalle-Li ikke fikk nyte solskinnet, men måtte tilbringe dag etter dag i det halvmørke rommet. Han fikk ikke rosa kinn, slik spedbarn pleier å få, og kinnene hans var ikke så trinne som hos spedbarn ellers.

På den tiden måtte Li Lan bare holde ut med migrenen. Det kom bare av og til noen vislelyder ut mellom tennene. Etter at mannen hennes hadde fått en så skammelig død, hevet hun ikke mer hodet når hun møtte andre, og under migreneanfallene skrek hun ikke ut, det kom bare noen vislelyder. Bare når hun sov, kom det av og til noen klagende stønn. Når hun tok barnet i armene og betraktet det bleke ansiktet og de tynne armene, gråt hun sine bitre tårer. Det til tross hadde hun fremdeles ikke mot til å bære ham ut når sollyset var på sitt klareste.

Etter mer enn ett års nøling, tok hun endelig Skalle-Li på armen og gikk stillferdig ut en natt da månen skinte klart. Hun holdt hodet bøyd inn mot barnets ansikt, og gikk med raske skritt inntil murene langs gata. Bare når hun var sikker på at hun ikke hørte fottrinn foran eller bak seg, tok hun det litt roligere og så opp på den klare månehimmelen og lot seg oppkvikke av den kjølige nattbrisen. Hun likte å stå på den mennesketomme brua og feste blikket på måneskinnet som blinket i en uendelig strøm av småkrusninger som fløt forbi. Når hun løftet hodet og så mot trærne langs elvebredden, virket de så stille at det så ut som om de sto der sov. Bare tretoppene badet i månelyset. De svaiet i sakte bevegelser, nesten som krusninger på vannet. Så var det de dansende ildfluene. I den mørke natten virvlet de ustanselig rundt, nesten som en melodi som steg og sank.

En slik natt kunne hun ta barnet på armen og peke på elvevannet, trærne, måneskinnet og de dansende ildfluene og si:

«Det kalles elv, det kalles trær, det kalles månelys, det kalles ildfluer …»

Så ville hun si med seg sjøl, fylt av en grenseløs lykke: «For en strålende natt …»

Fra da av begynte den lille Skalle-Li, som hadde fått for lite sol på kroppen, å bade i månelys om natten. Mens andre barn sov trygt, dukket denne vesle omstreifende natteånden opp over hele den lille byen. En natt hadde Li Lan uforvarende kommet helt utenfor byens sørport. Foran henne lå det vidstrakte åkre under månelyset. Helt uvilkårlig utstøtte hun et lavmælt rop. Hun var blitt kjent med hvor betagende og fredelige husene og gatene kunne være i måneskinnet, og nå oppdaget hun plutselig hvor betagende vakre de vidstrakte åkrene var i måneskinnet. Skalle-Li ble også beveget, og strakte armene ut mot de vidstrakte åkrene, som nesten virket som et himmelrom, og kom med en lyd som minnet om et musepip.

Mange år seinere, da Skalle-Li var blitt vår småbys styrtrike magnat og hadde bestemt seg for å foreta en reise i verdensrommet, lukket han øynene og forestilte seg hvordan han fra høyt der oppe så ned mot jorda. Da vendte inntrykkene fra den tidligste barndommen tilbake på en forunderlig måte. Da han forestilte seg hvor majestetisk jorda ville fortone seg, var det som om han så for seg den første gangen da mora hans bar ham på armen ut gjennom sørporten og han fikk se markene som strakte seg utover. For et spedbarns blikk var det like uendelig som om han skulle ha svevd forbi i et sovjetisk romskip.

Det var i det vakre og kjølige månelyset Skalle-Li lærte av mora si hva ei gate var, hva et hus var, hva himmelrommet var, og hva markene var … før han var blitt to år gammel hadde han løftet hodet og sett i stor undring ut på den vakre og kjølige verden.

På en av disse nattevandringene med Skalle-Li på armen som hun nøt så godt at hun nesten glemte å vende hjem, traff hun på Song Fanping. Da hun gikk med sønnen i armene langs de stille gatene, var det en familie som gikk og snakket sammen på den andre siden av gata. Det var Song Fanping og familien hans som kom gående forbi. Den høyreiste faren gikk og støttet sønnen Song Gang, som var ett år eldre enn Skalle-Li. Kona bar på en kurv, Stemmene deres lød klart og tydelig i den stille natten, nesten like tydelig som når man banket på ei dør. Da Li Lan hørte Song Fanpings stemme, hevet hun plutselig hodet. Hun var sikker på hvem denne høyreiste mannen var. Han hadde kommet, illeluktende, bærende på hennes like illeluktende ektemann til huset deres. Den gangen var det som om Li Lan ikke helt visste hva som foregikk der hun lente seg mot dørkarmen, men hun ville for all tid huske stemmen til denne mannen, og for all tid huske hvordan han brukte brønnvannet for å vaske seg sjøl og så vaske husbonden hennes. Så da hun hevet hodet og fikk se denne mannen, kan det hende at øynene hennes lyste opp. Men da hun så at mannen stoppet på andre siden av gata og sa noe lavt til kona si, bøyde hun straks hodet og hastet videre.

Da Li Lan seinere bar Skalle-Li rundt i de nattestille gatene, traff hun to ganger på Song Fanping. En gang var det med hele familien hans, og en annen gang var det bare han alene. Den siste gangen stilte han plutselig den høyreiste kroppen sin slik at mor og sønn ikke kom videre. Den grove hånden hans rørte ved det lille barnets hode mens han sa til Li Lan:

«Barnet er altfor tynt. Du bør la han få mer sol på kroppen, det er vitaminer i solstrålene.»

Den arme Li Lan vågde ikke å løfte hodet og se på ham. Hun bare holdt på Skalle-Li mens hun skalv over hele kroppen, og Skalle-Li kastet og vred seg i armene hennes. De ristet som under et jordskjelv. Song Fanping smilte litt, og strøk tett forbi dem. Den kvelden fikk ikke Li Lan nyte det klare måneskinnet. Hun skyndte seg hjem med Skalle-Li i armene. Vislelyden som hun utstøtte, hørtes noe annerledes ut, det kan være at det ikke skyldtes migrene.

Da Skalle-Li var blitt tre år, forlot mormor dem og dro tilbake til landsbyen der hun bodde. Innen da hadde Skalle-Li lært seg å gå rundt omkring, men han var fremdeles avmagret, faktisk enda tynnere enn da han var spedbarn. Li Lans hodesmerter var fremdeles plagsomme, men hun hadde også perioder da hun var forholdsvis bra. Siden hun over lengre tid hadde gått med bøyd hode, var hun blitt noe krum i ryggen. Mormors hjemreise ga Skalle-Li muligheter til å være ute i sollyset om dagen. Når Li Lan skulle på markedet og kjøpe grønnsaker, tok hun ham gjerne med. Hun gikk fremdeles med bøyd hode og skyndte seg av gårde gatelangs, mens Skalle-Li holdt i klærne hennes og prøvde følge med. I virkeligheten hadde folk sluttet med å peke og nikke, og det kom heller ikke lenger noen for å glo på dem. Men Li Lan følte likevel at alle folks blikk var som nåler som gjennomboret kroppen hennes.

Annenhver måned måtte den avmagrete Skalle-Li og mora dra til risutsalget og kjøpe en tjuekilos sekk med renset ris. Det var Skalle-Lis lykkeligste stunder, for når hun bar den tunge sekken på ryggen på vei hjem, trengte han ikke lenger å dingle i skjørtekanten hennes. Hun hev etter pusten under den tunge børa. På den tiden hadde hun en vislende lyd både når hun trakk pusten og når hun snakket. På veien hjem ville hun vekselvis gå litt og stoppe litt for å hvile, og det ga Skalle-Li muligheter til å se seg om.

En høstdag rundt lunsjtid sto den høyreiste Song Fanping med ett foran dem. Akkurat da bøyde Li Lan hodet for å tørke av seg svetteperlene i ansiktet. Hun kvakk til da en sterk hånd plutselig løftet sekken av henne. Da hun løftet hodet, fikk hun se en mann som sa til henne med et lite smil;

«Jeg skal hjelpe deg med å bære den hjem.»

Song Fanping bar den tjuekilo tunge sekken like lett som om det skulle ha vært en tom kurv. Med venstre hånd tok han fatt i Skalle-Li og løftet ham opp på nakken og ba ham holde hendene rundt pannen hans. Skalle-Li hadde aldri sett ut over gatene fra et så høyt sted, han hadde alltid sett ting nedenfra. Dette var første gang han kunne sitte og se ned på gatelivet, og han satt hele tiden og smålo mens han red på nakken til Song Fanping.

I det yrende folkelivet gikk denne staute mannen og bar Li Lans rissekk i hånden og sønnen på nakken mens han snakket med høy og klar stemme. Li Lan gikk med bøyd hode ved siden av ham, bleik om nebbet og kaldsvettende over hele kroppen. Hun ville aller helst finne seg en sprekk i bakken som hun kunne bore seg ned i, for hun følte at hele verden sto og så på henne og lo akkurat da. På veien spurte Song Fanping om alt mulig, men Li Lan bare nikket, og klarte ikke å få fram noe annet enn vislelyder.

De kom til slutt fram til stedet der de bodde. Først satte Song Fanping Skalle-Li ned, og så tok han strisekken med ris og helte innholdet ned i et leirgodsskar. Han kastet et blikk på senga og det sengeutstyret som han hadde sett tre år tidligere. Nå var skrifttegnet for «dobbel lykke» falmet, og broderiene frynset. Da han forlot dem, sa han at han het Song Fanping og at han var lærer ved middelskolen, og at hvis de trengte noen til å ta i et tak når de skulle kjøpe ris eller kull, kunne de bare be ham om å hjelpe dem. Da han var dratt, lot Li Lan for første gang barnet leke utenfor inngangen. Sjøl gikk hun inn og lukket døra bak seg, og ingen visste hva hun drev med der inne. Først da det var blitt mørkt, kom hun ut igjen, og da fant hun Skalle-Li sovende mens han lente seg inntil døra.

Skalle-Li husket at da han var fem år gammel, døde Song Fanpings kone. Da Li Lan fikk høre det, sto hun lenge foran vinduet og lagde vislende lyder, helt til sola var gått ned og månen kom fram. Da tok hun gutten og leide ham stillferdig under månelyset bort til huset der Song Fanping bodde. Li Lan hadde ikke mot til å gå bort til huset, og ble stående bak et tre. Inne i det svakt belyste huset var det noen som hadde satt seg og noen som bevegde seg rundt. Midt i rommet sto det en kiste. Skalle-Li holdt fast i Li Lans klær og hørte at det kom noen vislende lyder fra henne. Da han så opp mot månen og stjernene, kunne han se at mora gråt og at hun hele tiden tørket vekk tårene med hånden. Så spurte han:

«Mor, gråter du?»

Li Lan mumlet bekreftende, og sa at noen hadde dødd i familien til velgjøreren deres. Da hun hadde stått der en stund, tok hun Skalle-Li i hånden og vendte stillferdig tilbake hjem.

Etter at Li Lan var kommet hjem fra jobben på silkefabrikken neste dag, satte hun seg ned ved bordet og lagde papirpenger resten av kvelden. Hun lagde mange kopperpenger og barrer av papir, og tredde dem på en hvit tråd. Skalle-Li satt opprømt ved siden av henne og så at hun først brukte ei saks og klippet papiret i biter, for så å brette bitene til barrer. På noen av barrene skrev hun skrifttegnet «gull», og på andre skrev hun skrifttegnet «sølv». Hun holdt opp en «gullbarre» for Skalle-Li og sa at før i tiden kunne man kjøpe et helt hus for en slik en. Skalle-Li pekte på «sølvbarrene» og spurte hva man kunne kjøpe for dem. Li Lan sa at for den kunne man også kjøpe et hus, men et noe mindre. Skalle-Li så på haugen med gull- og sølvbarrer på bordet, og tenkte med seg sjøl at den kunne man få kjøpt mange hus for. På den tiden hadde han nettopp lært seg tallene, og han begynte å telle barrene én for én. Men han kunne bare telle til ti, og kom ikke lenger, så da begynte han på nytt igjen. Han stirret tvilrådig på haugen av papirbarrer, som ble større og større, og samme hvordan han telte, var det som om han kom inn i en blindgate da han var kommet til ti. Han brukte så mye energi på å telle at han ble helt svett, noe som fikk Li Lan til å dra på smilebåndet, men han klarte likevel ikke å telle seg ferdig.

Etter at Li Lan hadde lagd en stor bunke med papirbarrer, begynte hun å lage kopperpenger av papir. Først klippet hun ut runde papirlapper som hun klipte et hull i midten på. Så tegnet hun omhyggelig linjer som hun deretter skrev skrifttegn på. Skalle-Li syntes at det måtte være mye vanskeligere for henne å lage runde penger enn barrer av papir, men visste ikke riktig hvor mange hus man kunne få for kopperpenger. Derfor spurte han henne om man kanskje kunne kjøpe en hel husrekke? Hun tok opp en streng med kopperpenger og sa at for dem kunne man bare kjøpe et klesplagg. Dette fikk Skalle-Li til å tenke så hardt at han begynte å svette igjen. Han fikk det ikke helt til å stemme at et klesplagg kunne være dyrere enn et hus. Li Lan forklarte at sjøl ti strenger med kopperpenger var mindre verd enn én sølvbarre. Da begynte Skalle-Li å svette for tredje gang, for hvis det var slik at ti strenger med kopper ikke kunne måle seg med en barre, hvorfor ville mora hans da bruke krefter på å lage kopperpenger? Li Lan svarte at disse pengene kunne ikke brukes her i verden, de var ment som reisepenger i de dødes verden. Da Skalle-Li hørte ordet «de døde», grøsset han, og da han så hvor mørkt det var utenfor vinduet, grøsset han en gang til. Han spurte mora hvilken familie denne døde som trengte reisepenger hørte til. Li Lan la fra seg arbeidet og sa til sønnen:

«Det er en i velgjørerens familie.»

Den dagen Song Fanpings kone skulle begraves, samlet Li Lan strengene med kopperpenger og barrene, alt lagd av papir, i en kurv. Så tok hun kurven på armen og sønnen i hånden, og gikk ut på hovedgata, der hun ble stående og vente. Etter det Skalle-Li kunne huske, var denne formiddagen den første gangen Li Lan gikk med hodet hevet. Da hun sto der og ventet på at gravfølget skulle komme forbi, kom det noen borttil henne for å se hva hun hadde i kurven. Da de så strengene og barrene, sa de at Li Lan var virkelig dyktig og nevenyttig, men så spurte de:

«Er det noen flere i familien din som har dødd?»

Li Lan bøyde hodet og svarte med svak stemme: «Det er ikke noen i vår familie …»

Det var bare om lag et dusin personer som fulgte gravfølget til Song Fanpings kone. Kisten var plassert på ei drakjerre som skranglet av gårde på den hellebelagte gata. Skalle-Li så at både menn og kvinner i det gråtende gravfølget hadde på seg hvite hodetørklær og hvite lendekleder. Den eneste han gjenkjente av dem som kom forbi, var Song Fanping, for han hadde en gang fått sitte på skuldrene på denne høyreiste mannen og sett ned på det livet som utspilte seg på gata.

Song Fanping leide med seg Song Gang, som var ett år eldre enn Skalle-Li. Da gravfølget kom forbi, nølte han et øyeblikk. Så snudde Song Fanping seg og bukket mot Li Lan. Song Gang gjorde som faren sin, og bukket mot Li Lan. Hun, på sin side, tok Skalle-Li og fulgte etter gravfølget. De fulgte en lang vei på småbyens hellebelagte gater, men så kom de ut på kjerreveiene utenfor småbyen.

Skalle-Li fulgte etter det hulkende opptoget. Det var en lang vei å gå, men til slutt kom de fram til et sted der det var blitt gravd ut en grav. Da kisten ble senket ned i graven, gikk hulkingen over i høylytt jamring. Li Lan sto litt til siden og holdt kurven på armen og Skalle-Li i hånden. De betraktet det gråtende gravfølget som fylte graven med jord og kastet mer jord oppå, slik at det til slutt var blitt en liten haug. Den høylytte jamringen gikk igjen over i lav hulking. Så snudde Song Fangping seg og kom bort til dem. Han så på Li Lan med tårefylte øyne og tok kurven som hun rakte ham. Så gikk han bort til graven igjen og plasserte kopperpengene og barrene oppå graven og tente på papirpengene med en fyrstikk. Da papirpengene gikk opp i flammer, ble gråten sterkere igjen. Skalle-Li så hvordan mora hans var så trist at hun begynte å gråte, men det hun tenkte på, var sin egen ulykkelige situasjon.

Så var det å gå den lange veien tilbake til byen. Li Lan gikk med kurven på armen og leide Skalle-Li. De gikk bak de andre, og underveis snudde Song Fanping seg flere ganger for å se om mor og sønn fulgte dem. Da de var kommet til det lille stredet der Li Lans hus lå, stoppet Song Fanping og ventet til hun var kommet fram til dem. Med lav stemme inviterte han dem til å komme hjem til dem om kvelden og spise et måltid med doufu til minne om den avdøde, slik skikken var i småbyen.

Li Lan ristet nølende på hodet. Så tok hun Skalle-Li i hånden og gikk inn i det lille stredet, hjem til seg sjøl. Skalle-Li syntes han nesten hadde gått en hel dag, og sovnet straks han hadde lagt seg nedpå. Li Lan ble sittende for seg sjøl og stirre tomt ut av vinduet mens det kom noen vislelyder fra henne. Det var blitt mørkt da noen banket på døra. Li Lan bråvåknet. Hun reiste seg og åpnet døra, og der sto Song Fanping.

Det at Song Fanping plutselig sto der, fikk henne til å miste fatningen. Hun så ikke at han bar på en kurv, og hun glemte helt at hun burde be ham inn, for som vanlig bare bøyde hun hodet. Song Fanping tok noe ut av kurven og rakte henne. Først da skjønte hun at han var kommet for å gi henne retten med doufu. Hun skalv nesten da hun tok imot maten fra Song Fanping, men så tok hun retten og helte den behendig opp i en av sine egne boller. Deretter gikk hun bort til vanndunken og vasket raskt bollen til Song Fanping, men hun skalv stadig vekk litt da hun ga han den tilbake. Song Fanping tok bollen og la den i kurven igjen. Så snudde han seg for å gå, og da bøyde Li Lan hodet igjen, som hun hadde for vane. Først da skrittene hans ikke kunne høres lenger, kom hun på at hun jo ikke hadde bedt ham om å komme inn. Da hun løftet hodet, var skyggen hans forsvunnet.